Джовани Верга
Семейство Малаволя

Превод от италиански: Никола Иванов, 1973

chitanka.info

I

На времето си Малаволя били голям род — толкова, колкото са камъните по старата улица на Треца; някои се били заселили чак в Онина и Ачи Кастело и всички били добри, работливи моряци, хора на място, тъкмо обратното на онова, което би могло да се съди за тях по този прякор[1]. Вярно е, че в енорийската книга ги водеха като Тоскано, но това не значеше нищо — нали откакто свят светува, винаги са се наричали Малаволя. Прякорът им се предавал от баща на син и всички имали и лодки в морето, и покрив над главата си. Сега в Треца бяха останали само Малаволя на бай Нтони, дето живееха в къщата с мушмулата, собствениците на „Провиденца“, изтеглена на брега, под пералището, до „Кончета“ на чичо Кола и гемията на бай Фортунато Чипола.

Бурите, които бяха пръснали насам-натам другите Малаволя, бяха отминали, без да причинят кой знае какви беди на къщата с мушмулата и на лодката, изтеглена на брега под пералището; за да обясни това чудо, бай Нтони изпъваше свитата си в юмрук ръка — юмрук, сякаш издялан от орехово дърво, и казваше:

— За да въртиш веслото, петте пръста трябва да си помагат един на друг.

После добавяше:

— Хората са като пръстите на ръката: палецът трябва да си бъде палец, кутрето — кутре.

И наистина малкото семейство на бай Нтони беше устроено също като пръстите на ръката. Начело стоеше той, палецът, който разпореждаше кога да празнуват, кога да четат молитви; следваше синът му Бастиано — Бастианацо, както го наричаха, защото беше висок и едър, също като онзи свети Христофор, дето беше изписан под свода на рибното тържище в града; и както си беше едър и висок, беше толкова послушен и изпълнителен, че нямаше и да се изсеква, ако баща му не му каже: „Я се изсекни“; та дори и за Дългата се ожени едва когато му казаха: „Вземи я“. После идваше Дългата (дребна женица), дето само тъчеше, солеше аншоа и раждаше деца като добра стопанка; накрая идваха внуците по години: Нтони, най-големият, двайсетгодишен дангалак, който все още изяждаше по някой и друг плесник от дядо си, а когато плесникът бе по-силен — и по един ритник по-долу, та да не загуби равновесие; Лука, който, както повтаряше дядото, бе „по-разумен от големия“; Мена (Филомена), викаха й „Света Агата“, защото седеше все на стана, а нали казват: „Жена тъкачка, кокошка носачка, барбун през януари“; Алеси (Алесио), един сополанко, дето беше откъснал главата на дядо си, и Лия (Розалия), която още беше ни рак, ни риба. Неделен ден, като влизаха в църквата наредени един след друг, напомняха шествие.

Бай Нтони знаеше разни мъдрости и поговорки, които беше научил от „старовремците“, а мъдростите на старовремците винаги са излизали верни: „Лодката без кормчия не може“, „Не може да бъдеш папа, без да умееш да вършиш и работата на клисаря“; или: „Знаеш ли един занаят, занимавай се с него — може да не забогатееш, но поне ще живееш“, „Бъди доволен, че си такъв, какъвто те е направил баща ти, ако не друго, поне измамник няма да станеш“ и други такива мъдри сентенции.

Ето защо къщата с мушмулата благоденствуваше, а бай Нтони минаваше за умна глава и щяха да го направят общински съветник в Треца, ако дон Силвестро, секретарят на общината, който можеше да продаде и дявола, не разправяше наляво и надясно, че бай Нтони бил заклет мракобесник и реакционер, от ония, дето са за Бурбоните, и че съзаклятничел за връщането на Франческело[2], та да може да се разпорежда в селото, както се разпорежда у дома си.

А бай Нтони никога не беше виждал Франческело, гледаше си работата и казваше:

— Имаш ли на главата си дом, не можеш да заспиш, когато поискаш, защото който командува, трябва и сметка да дава.

През декември 1863 година повикаха най-големия внук, Нтони, да служи във флотата. Тогава бай Нтони хукна при най-личните хора на селото — тия, дето могат да ни помогнат. Но дон Джамария, викарият, му каза, че така му се падало, че тая работа била плод на оная дяволска революция, дето я направили, когато развели от камбанарията трицветното знаме. Пък дон Франко, дрогеристът, се хилеше под мустак и се кълнеше, потривайки ръце, че ако успеят да скалъпят нещо като република, щели да прогонят с ритници тия, дето набират войници и събират данъци, защото тогава нямало да има войници, а ако се стигнело до война, всички щели да отидат да се бият. Бай Нтони го молеше и заклинаше, за бога, да направи по-скоро тая република, преди внукът му Нтони да отиде войник, като че ли дон Франко я държеше в джоба си; толкова го моли, че най-сетне дрогеристът не издържа и кипна. И дон Силвестро, общинският секретар, слушаше тия приказки и се превиваше от смях, а после каза, че ако пуснат някоя и друга пара в джоба на еди-кой си и еди-кой си — той знаел на кого, — те щели да измислят някакъв недъг на внука му и щели да го освободят от служба. Но за зла участ момъкът беше направен както се полага — в Ачи Треца все още се раждат такива като него, — затова, щом видя този як момък, лекарят от наборната комисия заяви, че единственият му недъг бил, че стои здраво на тия стъпала, дето приличат на листа на опунция; а такива стъпала при лошо време са по-устойчиви на палубата на някой броненосец, отколкото тесните ботушки. Затова взеха Нтони дори без да кажат „разрешете“. Като поведоха новобранците към казармата, Дългата подтичваше и се задъхваше край сина си, който вървеше с широка крачка, и го молеше да носи винаги на гърдите си лика на Богородица и да се обажда всеки път, когато някой познат се прибира от града, а те после щели да му пратят пари за писма.

Дядото, нали беше мъж, мълчеше; но и неговото сърце се свиваше от мъка и той се стараеше да не гледа снаха си в очите, сякаш й се сърдеше. Те се прибраха в Ачи Треца смълчани, с наведени глави. Бастианацо, който беше побързал да разтовари „Провиденца“, за да ги пресрещне на горния край на пътя, като ги видя такива умърлушени, с обувките в ръце, не посмя да ги заговори, ами се прибра заедно с тях. Дългата побърза да се затвори в кухнята, сякаш изгаряше от желание да остане насаме със старите съдини, а бай Нтони каза на сина си:

— Иди при нея и гледай да я поободриш. Клетата, съсипала се е.

На следния ден всички отидоха на гарата в Ачи Кастело, за да видят влака с новобранците, които трябваше да отидат в Месина; чакаха повече от час, зад оградата, притискани от тълпата. Най-сетне влакът пристигна и те видяха всички тия момци, които се бутаха и се надвесваха през прозорците, също като говедата, когато ги карат на панаир. Ехтяха песни, кънтеше смях, вдигаше се такава олелия, също като на празника Трекастани, и блъсканицата и глъчката караха човек да забрави дори болката в сърцето си.

— Сбогом, Нтони!

— Сбогом, мамо!

— Сбогом, не ни забравяй! Не ни забравяй!

Наблизо, на насипа край пътя, стоеше Сара на комаре[3] Туда и косеше трева за телето; но комаре Венера Кьопчовица шушукаше, че тя била дошла да се сбогува с Нтони на бай Нтони, защото двамата все си говорели през зида на градината — виждала ги била ей с тия очи, дето един ден ще бъдат изядени от червеите. И наистина Нтони махна на Сара, а тя се изправи със сърпа в ръка и гледа влака, докато потегли. Дългата пък си помисли, че момичето е откраднало един поздрав, който е бил предназначен за нея, и дълго време след това, щом срещнеше Сара, дъщерята на комаре Туда, на площада или на пералището, й обръщаше гръб.

Влакът потегли със свирене и тракане, заглушавайки песните и виковете за сбогом. Когато тия, дето бяха дошли от любопитство, се разотидоха, останаха само няколко женици и неколцина клетници, които се държаха все още за коловете на оградата, без да знаят защо. После и те се прибраха един по един, а бай Нтони се досети, че снаха му се измъчва, та й купи лимонада за две стотинки.

Комаре Венера Кьопчовица се опитваше да утеши Дългата:

— И вече гледайте да се успокоите. Кажете си, че за пет години синът ви е мъртвец, и не мислете за него.

Но в къщата с мушмулата все за това мислеха, ту ги подсещаше някоя паница, която попадаше всеки ден в ръцете на Дългата, докато тя слагаше масата, ту някой възел, който Нтони умееше да прави на въжето на платното, или когато се налагаше да се развърже някое опънато като струна на цигулка въже, или да се опъне друго, и то с помощта на макара. Тогава дядото пъшкаше и се вайкаше:

— Това е работа за Нтони.

Или казваше:

— Какво, да не мислите, че съм як като него?

А майката, докато тракаше с бърдото по стана — едно, две, три, — си мислеше за онова „пуф-паф“ на машината, дето беше откарала сина й, и което тогава, в оная залисия, сякаш беше заседнало в сърцето й и продължаваше да отмерва „едно, две, три“.

А дядото, за да утеши и себе си, и останалите, си служеше с някои малко особени доводи:

— Чуйте какво ще ви кажа: малко служба няма да му навреди. Та нали предпочиташе неделен ден да извежда ръцете си на разходка, вместо да си изкарва с тях хляба.

Или:

— Като разбере колко е горчив хлябът навън, ще престане да се оплаква от чорбата у дома си.

Най-сетне от Неапол пристигна първото писмо на Нтони и възбуди духовете в цялата махала. Той пишеше, че там жените метели улиците с копринените си поли, че на кея имало театър на Пулчинела[4], там продавали и пица, по две стотинки парчето, ама от оная, дето я ядат богатите; че там не можело да се живее без пари, не било както в Треца, където, ако не отиде в кръчмата на Сантуца, човек не знае къде да похарчи дори един петак.

— Само това остава, да му пращаме пари за пица на тоя лакомник — мърмореше бай Нтони. — Ама той не е виновен. Такъв си е, също като мерлузата, дето е готова и ръждясал гвоздей да клъвне. Ако на кръщенето му не го бях държал ей с тия ръце, щях да кажа, че дон Джамария му е сложил в устата захар вместо сол.[5]

А Зурлата, щом видеше на пералището Сара, дъщерята на комаре Туда, се развикваше:

— Разбира се. Ония кокони с копринените фусти са чакали само Нтони на бай Нтони, за да го откраднат. Къде друг път са виждали такъв дръвник.

Другите жени се превиваха от смях; оттогава всички момичета, които имаха зъб на Нтони, почнаха да му викат „дръвник“.

Нтони бе пратил и снимка, видяха я всички момичета на пералището; Сара на комаре Туда я подаваше от ръка на ръка, изпод престилката, а Зурлата се пръскаше от ревност. Нтони приличаше на същински архангел Михаил, както беше стъпил на някакъв килим, с някаква завеса зад главата му, също като завесата на Богородица в Онина, и беше толкова хубав, излъскан и изгладен, че и родната му майка не би го познала. Клетата Маруца не можеше да се нагледа на килима, на завесата и на колоната, до която се беше изпънало нейното момче, като да беше глътнало бастун, с ръка, опряна на облегалото на едно хубаво кресло; и тя благодареше на бога и на светиите, че бяха наредили сина й сред тоя разкош. Тя държеше снимката на скрина, под стъклената камбана с лика на Христа — „който се молел за него“ — разправяше Кьопчовица, — и си въобразяваше, че има на скрина си цяло съкровище; а сестра Марианджела Сантуца имаше също такъв портрет, който не вярва, да отиде да се увери с очите си, беше й го подарил компаре[6] Мариано Чингиалента; тя го държеше в кръчмата — беше го заковала на тезгяха зад чашите.

След време Нтони се сприятели с един другар, който беше грамотен, и в писмата се оплакваше постоянно от тежкия живот на кораба, от дисциплината, от началниците, от воднистия ориз и от тесните обувки.

— Това писмо не си струва двайсетте стотинки за марка — мърмореше бай Нтони, а Дългата се ядосваше на заврънкулките, които й напомняха въдици за риба и не й носеха добри вести. Бастианацо поклащаше неодобрително глава: не биваше така, на негово място той щеше да пише на ей тази хартия — и забождаше в листа дебелия си колкото ключ за весло пръст — само весели неща, та на другите да им бъде леко на сърцето; ако не от друго, поне от милост към Дългата, която не можеше да се успокои и приличаше на котка, загубила своите котета. Бай Нтони ходеше скришом при дрогериста и го караше да му прочете писмото, а след това се отбиваше и при дон Джамария, който беше от противната партия — та да чуе и двете страни; след като се уверяваше, че писаното е вярно, той повтаряше пред Бастианацо и жена му:

— Ето на, прав съм: това момче е трябвало да се роди богато, като сина на бай Чипола, да си клати краката и да не работи нищо.

А годината излезе лоша, трябваше да продават рибата на безценица, пък и хората се бяха научили да ядат месо и в петък, също като безбожниците. Отгоре на това ръцете, дето бяха останали в къщи, не стигаха, за да се оправят с лодката, та понякога се налагаше да взимат на надница Менико, сина на Щурата, или някой друг. Кралят все така правеше — взимаше момчетата, щом станеха годни да си изкарват хляба; докато бяха в тежест на семейството, родителите им трябваше да се грижат за тях, за да станат след това войници. Трябваше да се мисли и за това, че Мена навлизаше в седемнайсетата си година; тръгнеше ли на черква, момчетата я заглеждаха и се обръщаха след нея: „Мъжът е огън, жената — кълчища, появи се дяволът и почва да духа.“ Затуй те трябваше да се претрепват от работа, та да може къщата с мушмулата да свързва двата края.

За да свързва двата края, бай Нтони се спазари с вуйчо Разпети, Оглушката, да вземе на кредит от него лупина, за да я продаде в Рипосто, където, както разправяше компаре Чингиалента, бил пристигнал кораб от Триест да товари стока. Ех, вярно е, лупината беше малко развалена, но в Треца нямаше друга; пък и оня хитрец, Оглушката, макар и да се правеше на наивник, знаеше много добре, че „Провиденца“ гние залудо от слънцето и водата на брега под пералището.

— Какво, не ви изнася, а? Ех, щом е така, откажете се. Не, не мога да приспадна нито стотинка! Ей богу, направя ли го, ще пукна! — И така клатеше главата си, че приличаше на камбана без език.

Този разговор се водеше първата неделя на септември, на празника на Богородица, пред вратата на църквата в Онина, където се бе стекъл сума ти народ от околните села; там беше и Компаре Агостино, Пачи крак; той почна да им разправя смешки и успя да ги накара да се споразумеят по две унции[7] и десет стотинки на салма[8], като изплащането става по еди-колко си месечно. С вуйчо Разпети все така се случваше — просто го заставяха да склони — също като Пепинино[9], — защото имаше лошия навик да не отказва.

— Да, вярно е, вие наистина се съгласявате, но само ако ви изнася — хилеше се Пачи крак. — Вие сте като… — и му каза като кои.

След вечеря, когато си приказваха с опрени на масата лакти, Дългата узна за сделката с лупината и се опули от изненада, сякаш тази огромна сума от четирийсет унции заседна на стомаха й. Но жените не виждат по-далеч от носа си, затова бай Нтони трябваше да й обяснява, че ако сделката стане, те ще имат и хляб за зимата, ще купят и обици на Мена, а Бастиано щял да отиде до Рипосто и да се върне обратно за една седмица, заедно с Менико, сина на Щурата. През това време Бастиано оправяше фитила на свещта и мълчеше. Ето как бе решен въпросът за сделката с лупината и за пътешествието на „Провиденца“, която беше най-старата лодка в селото, но името й бе белег на добро знамение[10]. Маруца ходеше със свито сърце, ала не се обаждаше, защото това не беше нейна работа; тя се суетеше мълчаливо около лодката, за да я подреди и приготви в нея каквото трябва за из пътя: пресен хляб, гърне със зехтин, лук, шубата под крачната дъска.

А мъжете цял ден се мъчиха с тоя лихвар вуйчо Разпети, който беше продал накуп, слепешката, и лупината беше развалена. Оглушката се кълнеше, ей богу, той нищо не знаел за тая работа: „Не се договаряме, за да се лъжем“, защото той нямал намерение душата му да отиде при свинете; Пачи крак подвикваше и псуваше като бесен, за да ги накара да се споразумеят, кълнеше се, че подобно нещо не му се било случвало, откакто е на тоя свят; и като загребваше с шепи от купа лупина, показваше я на бога и Богородица, призовавайки ги за свидетели. Най-сетне, целият почервенял и запъхтян, той направи едно последно предложение на вуйчо Разпети, който продължаваше да се преструва на балама, и на Малаволя, които стояха с чували в ръцете:

— Хайде, вместо да плащате всеки месец, ще платите наведнъж на Коледа и ще спестите по едно тарѝ[11] на салма. Престанете най-после, дърти дяволе! — И почна да пълни един чувал с лупина. — Първият, амин!

„Провиденца“ потегли в събота привечер, след вечерня, въпреки че никой не чу камбаната, защото бай Чирино клисарят беше отишъл да занесе чифт нови ботушки на дон Силвестро, секретаря на общината; по това време момичетата пърхаха като ято врабци около чешмата, а вечерницата бе изгряла красива и ярка и висеше като фенер над мачтата на „Провиденца“. Маруца стоеше на брега, държеше момиченцето си в ръце и мълчеше, докато мъжът й развързваше платното, а „Провиденца“ се полюшваше като патица над разбиващите се в скалите вълни.

— Ясно ли е при южняка или мрачно при северен вятър, излизай в морето и не се бой — повтаряше бай Нтони от брега, гледайки забулената от черни облаци планина.

Менико, синът на Щурата, който беше на „Провиденца“ заедно с Бастианацо, извика нещо, но морето заглуши гласа му.

— Казва да пратите парите на майка му, на Щурата, защото брат му е без работа — обясни Бастианацо и това бяха последните думи, които чуха от него.

[1] Нехайните, немарливите — Б.пр. ↑

[2] Прозвище на Франческо II, последния крал на кралството на Двете Сицилии до изгонването на Бурбонската династия и присъединяването на това кралство към Италия през 1860 година — Б.пр. ↑

[3] Кумица, кръстница, сватя, посестрима. — Б.пр. ↑

[4] Полишинел, маска от неаполитанския театър — Б.пр. ↑

[5] Захар вместо сол… — на италиански изразът „Имам сол в тиквата си“ означава „умен съм“; в случая авторът иска да подчертае, че героят е глупак. — Б.пр. ↑

[6] Кум, кръстник, побратим, сват, бай. — Б.пр. ↑

[7] Старинна монета. — Б.пр. ↑

[8] Старинна мярка за обем или повърхност. — Б.пр. ↑

[9] Маска от неаполитанския театър, изобразяваща глупав, наивен човек. — Б.пр. ↑

[10] Провидение. — Б.пр. ↑

[11] Стара сицилианска и неаполитанска монета. — Б.пр. ↑

II

Цялото село приказваше само за сделката с лупината и не се занимаваше с нищо друго; видеха ли Дългата да се прибира с Лия на ръце, съседките излизаха на вратите и я проследяваха с очи.

— Голяма пара ще падне! — подвикваше Пачи крак, като влачеше сакатия си крак след бай Нтони, който отиде да седне на стълбището на църквата, при бай Фортунато Чипола и брата на Менико, сина на Щурата, които бяха излезли на хладина. Пачи крак казваше, че вуйчо Разпети се вайкал, сякаш му скубели перушината, ама не бива да му обръщат внимание, защото старецът имал много перушина. — Ама добра работа свършихме, нали, бай Нтони? — За бай Нтони, бог му е свидетел, той бил готов да се хвърли от скалата; а вуйчо Разпети го слушал, защото той бил черпакът на голямата тенджера, една голяма тенджера, в която врат над двеста унции годишно. Без него Оглушката дори не можел да се изсекне.

Синът на Щурата, като чу да говорят за богатството на вуйчо Разпети, а той наистина му беше вуйчо, защото беше брат на Щурата, почувствува, че сърцето му се изпълва с радост поради тая роднинска връзка.

— Ние сме роднини — повтаряше той. — Като отида да работя при него, плаща ми по половин надница, ама без вино, защото сме рода.

— Та той го прави за твое добро — подхилваше се Пачи крак, — да не се напиваш и да получиш по-голямо наследство, когато рече да пукне.

Пачи крак се забавляваше, злословейки за когото му падне, но го правеше добродушно, без злоба, та нямаше как да му се сърди човек.

— Масаро Филипо мина два пъти край кръчмата, чака Сантуца да му даде знак да се срещнат в обора, та да се помолят заедно — рече той, а после се обърна към сина на Щурата: — Твоят вуйчо Разпети е хвърлил око на нивата на братовчедка ти Осата, ще му се да я купи на половин цена, затова подхвърля, че искал да се жени за нея. Но ако Осата склони да му даде и друго, не се надявай повече, че ще получиш наследство; на всичко отгоре ще изгубиш и виното, и парите, дето ти ги дължи.

После захванаха да спорят, защото бай Нтони твърдеше, че в края на краищата вуйчо Разпети е християнин и не бил изкуфял дотам, че да тръгне да се жени за дъщерята на своя брат.

— А бе какъв ти християнин или турчин! — възкликна Пачи крак. — Луд е! Това е. Червив е с пари, а Осата освен оная нива, дето е като носна кърпичка, нищичко си няма.

На мен ли ще ми ги разправяте тия, нали лозето ми е до нейната нива — обади се дон Чипола, надувайки се като пуяк.

— Нима смятате четирите си опунции за лозе? — възрази Пачи крак.

— Около опунциите има и лози и ако свети Франциск рече да ни прати хубав дъждец, ще видите каква шира ще излезе. Днес слънцето залезе в облак, а това значи или дъжд, или вятър.

— Залезе ли слънцето в облак, чакай западен вятър — отсече бай Нтони.

Пачи крак не можеше да търпи тоя умник Чипола, дето си въобразяваше, че като е богат, знае всичко и може да баламосва бедняците, както си ще.

— Всеки дърпа чергата към себе си — заключи той. — Ето, бай Чипола чака дъжд за лозето си, а вие — западен вятър за вашата „Провиденца“. Нали знаете поговорката: „Вълни в морето — вятър в небето“. Тази вечер звездите са ярки, към полунощ ще излезе друг вятър, не усещате ли как духа?

— Хората пътуват непрекъснато на тоя свят, едни денем, други нощем — обади се бай Чипола.

Сега, когато не се виждаше нито морето, нито полето, струваше им се, че на тоя свят съществува само Треца и всеки си мислеше накъде ли са тръгнали тия коли.

— „Провиденца“ ще заобиколи Нос дей Мулини още преди полунощ и вятърът няма да й попречи — рече бай Нтони.

Бай Нтони не преставаше да мисли за своята „Провиденца“; станеше ли дума за друго — млъкваше, сякаш нямаше нищо общо с разговора.

Поради това Пачи крак му каза:

— Вие би трябвало да отидете при ония в дрогерията, дето разговарят за краля и папата. Там ще можете да се проявите. Чувате ли ги как са се развикали?

— Това е дон Джамария — обясни синът на Щурата, — кара се с дрогериста.

Дрогеристът беше излязъл на хладина пред дюкяна си и разговаряше с викария и още неколцина. Понеже беше грамотен, той четеше вестника, даваше го и на другите, притежаваше и една „История на Френската революция“ и я държеше под стъкления хаван, та да му е винаги под ръка; за да не скучаят, двамата с викария дон Джамария спореха по цял ден и се поболяваха от яд, ала не биха изтраяли и един ден, без да се видят. А в събота, когато получаваше вестника, дон Франко отиваше дотам, че запалваше свещта за половин, та дори и за един час — и то с риск да го нахока жена му, — за да бъде в течение на събитията и да не си ляга като простаците, като например бай Чипола или бай Малаволя. А през лятото дори не ставаше нужда да пали свещта, защото можеше да седне на вратата, под фенера, когато майстор Чирино го палеше; понякога при него идваше и старшият на митничарите, дон Микеле, на връщане от лозето се отбиваше и секретарят на общината дон Силвестро.

Тогава дон Франко потриваше ръце и разправяше, че това му приличало на малък парламент, сядаше зад тезгяха, гладеше с пръсти голямата си брада, гледаше лукаво, сякаш искаше да излапа някого за закуска, и от време на време подмяташе по някоя и друга дума, като се изправяше на късите си крачета, но беше ясно, че той знае повече от всички; а дон Джамария не можеше да понася това, пукаше се от яд и все му отвръщаше с разни латински думи. Дон Силвестро пък се забавляваше, като ги гледаше как се тровят един друг, за да оправят и невъзможните за оправяне неща, без да имат някаква полза от това; той поне не се ядосваше като тях и поради това — както се говореше в селото — притежаваше най-хубавата земя в Треца, където — добавяше Пачи крак — бе дошъл гол като пушка. Той ги насъскваше един срещу друг и се превиваше от смях, а смехът му напомняше кудкудякане на кокошка.

— Дон Силвестро пак се е разкудкудякал — снася — обади се синът на Щурата.

— Да, дон Силвестро снася, ама златни яйца, там, в общината — намеси се Пачи крак.

— Ами! — избъбри бай Фортунато. — Голтак! Та нали комаре Венера отказа да му даде дъщеря си!

— Това значи, че майстор Тури Кьопавия предпочита яйцата от собствените си кокошки — отвърна бай Нтони.

Бай Чипола потвърди с кимане, а бай Малаволя добави:

— Всяка жаба да си знае гьола.

Тогава Пачи крак възрази, че ако дон Силвестро би се задоволил да остане при тия, дето са му лика-прилика, сега би трябвало да държи в ръката си мотика, а не писалка.

— Е, ще ни дадете ли внучката си Мена? — запита най-сетне бай Чипола, като се обърна към бай Нтони.

— Всеки да си гледа работата, а вълкът — овците.

Бай Чипола продължи да кима одобрително, защото между него и бай Нтони бе станало дума да омъжат Мена за сина му Брази, и ако сделката с лупината свършеше добре, Мена щеше да получи зестрата си в брой и работата можеше да стане скоро.

— Както е възпитана момата, така е изтъкано и платното — каза бай Нтони.

А бай Чипола потвърди, че всички в селото знаят колко добре е възпитала Дългата своята дъщеря и че всеки, който мине по това време по уличката, щом чуе тракането на стана на Света Агата, казва, че комаре Маруца не си хаби напразно зехтина в светилника.

Щом се прибра в къщи, Дългата взе чекръка и излезе на пруста, за да приготви няколко масура, които й трябваха за основа за през седмицата.

— Комаре Мена не се весва пред нас, но я чуваме, нали не става от стана ни денем, ни нощем, също като Света Агата — обадиха се съседките.

— Така трябва да се възпитават момичетата, а не да висят по цял ден на прозореца. На жена на прозорец не махай пряпорец — отвърна Маруца.

— Но има и такива, дето по цял ден стоят на прозореца и си хващат съпруг от минувачите по улицата — обади се от насрещната врата братовчедката Ана.

Братовчедката Ана имаше право да говори така, защото оня глупак, синът й Роко, бе хукнал по фустата на Зурлата — една от тия, дето стояха по цял ден на прозореца и зяпаха най-нахално.

Щом чу жените да разговарят на улицата, комаре, Грация Пачикракова, която бе почнала да бели бакла, излезе на портата с пълна престилка, проклинайки мишките, задето направили чувала й на решето, напук на нея, сякаш мишките са способни да постъпват като хората. Всички почнаха да говорят за мишките, защото тия проклети гадинки бяха направили голяма беля на Маруца. А пък къщата на братовчедката Ана се бе напълнила с мишки, откакто бе умряла котката й — златно животно — след като я бе ритнал компаре Тино.

— За ловене на мишки най-много ги бива сивите котки, те и в иглени уши ще ги намерят.

На котките не бива да им се отваря вратата нощем, нали така били убили някаква старица в Ачи Сант Антонио: крадците й задигнали котката три дни по-рано, после я отнесли и я оставили пред вратата на старицата полумъртва от глад; котката започнала да мяука и понеже на онази клетница сърце не й давало да остави животинчето навън по това време, взела, че отворила вратата и крадците влезли.

Какви ли не ги измислят днес тия негодници, за да вършат своите пакости, и в Треца са се навъдили едни — по-рано човек не можеше да ги срещне на скалите, а сега все там се навъртат — уж да ловят риба, а падне ли им, крадат прането, дето е оставено да съхне. Нали на клетата Нунциата й бяха задигнали цял нов чаршаф! Бедното момиче! Да ограбят нея, дето се блъскаше, за да изхрани цяла сюрия братчета, които баща й беше оставил, когато ги заряза, за да отиде на гурбет в Александрия в Египет. Нунциата беше в същото положение като братовчедката Ана: когато мъжът й умря, остави й цял рояк невръстни дечица, а Роко, най-големият, й стигаше едва до коленете. На всичко отгоре братовчедката Ана трябваше да отгледа тоя непрокопсаник, за да й го открадне някаква си там Зурлата.

Насред разговора от нейде изникна и Кьопчовица, жената на майстор Тури калафатаджията, дето живееше в долния край на улицата; тя се появяваше все така изневиделица, за да си каже мнението, също като дявол насред молитва, защото никой не можеше да разбере откъде идва.

— А бе то и вашият син Роко с какво ли ви помага, нали каквото изчука, бърза да го изпука в кръчмата.

Кьопчовица знаеше всичко, каквото ставаше в селото; разправяха, че ходела по цял ден боса, за да слухти, уж върви и преде, ама държи високо вретеното, за да не пърпори из камънаците. Тя казваше винаги истината, също като светото евангелие, затова хората, които не обичаха да им казват истината, я обвиняваха, че била злобна и устата, та чак пяна й излизала. „Злата уста жлъч плюе“, а тя наистина беше озлобена заради своята Барбара, която не бе успяла да омъжи, защото дъщеря й беше надменна и нахална, а и тя на всичко отгоре комай искаше да я задоми за сина на Виктор Емануил.

— Ама и тая Зурла — продължи тя — е една безсрамница, цялото село се извървя под прозореца й. На жена на прозорец не махай пряпорец. Тъй де, ама Вани Пицуто все й носеше опунциите, дето ги крадеше от градинаря масаро Филипо, и двамата ги ядяха заедно в лозето, под бадема — виждала съм ги ей с тия очи! А пък месарят Пепи Назо, след като почна да я ревнува от коларя Мариано Чингиалента, взе да хвърля пред портата му рогата на всичките животни, дето ги коли, та затуй хората разправят, че оня пък ходел да се реше под прозореца на Зурлата.

Братовчедката Ана — нали беше добродушна, се смееше на тия приказки:

— Дон Джамария казва, че който злослови за ближния си, върши смъртен грях.

— Дон Джамария ще направи по-добре да поучава сестра си дона Розолина — обади се Кьопчовица — и да не й позволява да се държи като момиченце с дон Силвестро, когато минава край нея, или пък с дон Микеле, старшията; побесняла е за мъж, горката, с всичките си години и месища!

— Божа работа! — заключи братовчедката Ана. — Като умря мъжът ми, Роко бе висок, кажи-речи, колкото тая хурка, а сестрите му бяха и от него по-малки. Какво, да не би да се отчаях! Човек свиква с бедата, пък и бедата ти помага да се справяш. Дъщерите ми ще направят същото, което сторих и аз, и докато на пералището има камъни, ще има с какво да преживяваме. Я вижте Нунциата! Та тя има повече разум и от възрастна жена, и се грижи за тия малчугани, сякаш тя ги е родила!

— Къде е Нунциата, защо я няма още? — обърна се Дългата към цял рояк дрипави сополанковци, които хленчеха на прага на отсрещната къщичка. Щом споменаха името на сестра им, децата ревнаха в хор.

— Видях я, че тръгна към платото да набере жълтуга, с нея отиде и вашият Алеси — обясни братовчедката Ана.

Децата наостриха уши, после започнаха пак да хленчат всички заедно, а най-големичкото, свило се на един голям камък, след малко се обади:

— Не знам къде е.

Съседките бяха наизлезли също като охлюви след дъжд и брътвежът им се носеше по цялата улица — от порта до порта. И прозорецът на компаре Алфио Моска — оня с магарешката каручка — бе отворен и от него излизаха облаци дим от запалена жълтуга.

Мена престана да тъче и излезе на пруста.

— Я виж, Света Агата! — възкликнаха съседките и всички й се зарадваха.

— Какво, още ли не мислите да омъжите вашата Мена? — обърна се шепнешком Кьопчовица към комаре Маруца. — Нали по Великден ще навърши осемнайсет години; знам това, защото и тя се роди по време на земетресението, също като дъщеря ми Барбара. Но който иска да вземе дъщеря ми Барбара, трябва първо на мен да се хареса.

В тоя миг из уличката се разнесе шумолене от влачен връшляк; зададоха се Нунциата и Алеси, но бяха толкова малки, че просто не можеха да ги видят под сноповете жълтуга.

— Я виж! Нунциата! — възкликнаха съседките. — Не те ли беше страх да ходиш по това време на платото?

— Аз бях с нея — обади се Алеси.

— Забавих се с комаре Ана на пералището, а нямах съчки за огнището.

Момиченцето запали светилника и се разшета да приготвя вечерята, а братчетата й сновяха все подир нея из стаичката, като пиленца след квачка. Алеси бе оставил своя сноп, стоеше на прага и наблюдаваше мълчаливо, с ръце в джобовете.

— Нунциата, като сложиш тенджерата на огъня, отбий се за малко при мене! — обади се Мена от пруста.

Нунциата заръча на Алеси да наглежда огъня и отиде да седне на пруста при Света Агата, за да си поотдъхне.

— Компаре Алфио Моска готви бакла — рече след малко Нунциата.

— Бедният! И той е като теб! Прибирате се изморени, а трябва сами да си готвите вечерята — нали няма кой да ви отмени.

— Да, да, така е. Той може и да шие, сам се пере, сам си кърпи ризите. — Нунциата знаеше всяка стъпка на съседа Алфио и познаваше къщата му като петте пръста на ръката си. — Ето — продължи тя — сега той отива за дърва, а сега храни магарето.

Те следяха с поглед светилника, който се движеше ту из двора, ту под навеса. Света Агата се смееше, а Нунциата твърдеше, че на компаре Алфио му липсвала само фуста, за да е досущ като жена.

— Когато се задоми, жена му ще тръгне да обикаля с каручката и магарето, а той ще си стои в къщи да гледа децата рече Мена.

Майките, които се бяха скупчили на уличката, също приказваха за Алфио Моска; Кьопчовица разправяше, че дори и Осата се зарекла да не го взима за мъж, защото си имала нивица, и рече ли да се задоми, нямало да се омъжи за такъв като Алфио, дето има само магарешка каручка и нищо друго; нали и поговорката казва: „Каручка ковчег кара“. Има си хас — тая лисица била хвърлила око на вуйчо си Оглушката.

Момичетата пък бяха на страната на Моска, против оная проклетница Осата, и на Нунциата й се късаше сърцето, задето го презираха само затуй, че беше беден и си нямаше никого. Изведнъж тя каза на Мена:

— Ако бях голяма и ми го дадяха, щях да го взема за мъж.

Мена и тя се канеше да каже нещо, но побърза да заговори за друго.

— Ще ходиш ли в града по задушница?

— Не, няма да отида, нали не мога да оставя къщата.

— Дядо рече, че ако сделката с лупината стане, ние ще ходим.

После се позамисли и добави:

— И компаре Алфио прескача до града да продава орехи.

Момичетата млъкнаха и мислеха за задушницата, когато компаре Алфио караше орехите си за продан.

— Тоя вуйчо Разпети, дето се прави все на наивен, ще вземе да оплете Осата! — поде отново братовчедката Ана.

— Сама си го търси! — избухна Кьопчовица. — Та тя само това чака! Все у дома му кисне, също като котка: не знам какво му била сготвила, не знам какво му била донесла, а оня дъртак не отказва, пък и защо ли — нали не се бърка в джоба. Тя го угоява като свиня за клане. Мене слушайте, тая Оса иска да му се натика в ръцете!

Жените се надпреварваха да си кажат мнението за вуйчо Разпети, дето все хленчеше и се вайкаше, също като Христос сред разбойниците, а имаше пари — с лопата да ги ринеш; Кьопчовица разправяше, че веднъж, когато старецът лежал болен, тя видяла под кревата му един ей такъв сандък.

Дългата, която все се измъчваше заради оня дълг от четирийсетте униции за лупината, заговори за друго, защото и стените имат уши, а до тях достигна гласът на вуйчо Разпети, който минаваше по площада — съвсем наблизо до тях — с дон Джамария; дори Кьопчовица престана да злослови за него и побърза да му каже „добър вечер“.

Дон Силвестро се смееше, кудкудякайки, а дрогеристът, чуеше ли смеха му, просто побесняваше от яд; той изобщо не се отличаваше с търпение и твърдеше, че търпението било качество, присъщо само на магаретата и на ония, дето не искат да направят още веднъж революция.

— Да, вие никога не сте се отличавали с търпение. Че и къде ли пък ще го сместите! — викаше му дон Джамария; а дон Франко, който беше дребничък, се ядосваше и обсипваше свещеника с ругатни, които ехтяха от единия край на площада до другия. Оглушката стоеше, невъзмутим, свиваше рамене и повтаряше непрекъснато, че тия неща изобщо не го засягат, той си гледал работата, с друго не се занимавал.

— Посмъртното взаимоспомагателно братство също не ви засяга, нали? Никой не внася вече ни петак! — отвърна му дон Джамария. — Дойде ли време да се бръкнат за пари, хората стават сбирщина протестанти, по-лоши и от дрогериста, а касата на братството е празна — плъхове да играят в нея! Ама че свинщина!

Дон Франко стоеше на прага на магазина си и се смееше колкото му глас държи, като се опитваше да подражава на смеха на дон Силвестро, дето караше хората да пощръкляват от яд. Но дрогеристът беше от сектата, всички го знаеха, затова дон Джамария му викна от площада:

— Ако беше за училища и фенери, щяхте да намерите пари!

Дрогеристът замълча, защото жена му се показа на прозореца; а вуйчо Разпети, щом сметна, че секретарят дон Силвестро, който получаваше и заплатицата на първоначален учител, се е отдалечил достатъчно, за да не го чуе, рече:

— Тия работи хич не ме засягат. Но по мое време нямаше нито толкова много фенери, нито толкова училища; никой никого не насилваше и си живеехме много по-добре.

— А бе че не сте ходили на училище, не сте, ама умеете да си гледате интереса.

— Аз си знам на кого да се кланям — добави вуйчо Разпети, за да не остане длъжен.

В разгара на спора дон Джамария се беше отклонил от пътеката, по която можеше да прекоси площада и със затворени очи, и за малко не си строши главата и не изпусна — прости господи! — някоя неприлична дума.

— Поне да си палеха фенерите!

— В тия времена човек трябва да си гледа работата — заключи вуйчо Разпети.

А дон Джамария продължаваше да стои насред площада, в тъмното, подръпваше го за ръкава и злословеше ту за тоя, ту за оня: за фенерджията, който крадял зехтина, за дон Силвестро, който си затварял очите, за кмета „Джуфа“, който се оставял да го водят за носа. А пък майстор Чирино, след като станал служител в общината, си гледал клисарството също като Юда, биел камбаната за молитва само когато нямал друга работа, а за литургията купувал от същото вино, дето били дали на Исус на кръста. Ама че светотатство! Оглушката продължаваше да кима одобрително по навик, въпреки че не се виждаха един друг, а дон Джамария, както ги изреждаше един по един, отсъждаше:

— Тоя е крадец, оня — негодник, еди-кой си — якобинец. Чувате ли Пачи крак как спори с бай Чипола и бай Малаволя? И той, със сакатия си крак, е от сектата, и той бунтува народа!

Видеше ли го да куцука по площада, дон Джамария заобикаляше по-надалеч и го изглеждаше подозрително, сякаш искаше да проумее какво е намислил да стори с тази своя походка.

— Тоя проклетник е слуга на дявола! — мърмореше викарият.

А вуйчо Разпети свиваше рамене и само повтаряше, че той бил честен човек и не искал да се забърква в тия работи.

— Бай Чипола и той е глупак, празна глава! Оставя се на Пачи крак да го мотае както си иска. А бай Нтони, и той ще му падне в капана!… В тия времена човек всичко може да очаква!

— Който е честен, си гледа работата — повтаряше вуйчо Разпети.

А компаре Тино се беше разположил на стълбището на църквата също като президент и разправяше:

— Слушайте какво ви казвам: преди революцията беше съвсем друго. Сега рибата е урочасана, повярвайте ми!

— Ами! Аншоата усеща североизточния вятър цяло денонощие по-рано — отвърна бай Нтони. — Винаги си е било така; тя, аншоата, е по-умна и от тона. От другата страна на Нос дей Мулини я омитат наведнъж с ония големи, гъсти мрежи.

— Аз ще ви кажа защо става така! — намеси се компаре Фортунато. — Това е заради ония проклети параходи, дето само сноват насам-натам и блъскат водата с колелетата си. Рибата се плаши и бяга. Ето каква е работата!

Синът на Щурата ги слушаше със зяпнала уста и се почесваше по главата. По едно време се обади:

— Ама че го каза! Ако беше така, нямаше да има риба нито в Сиракуза, нито в Месина, дето отиват параходите. А оттам с железницата карат цели тонове риба.

Тогава бай Чипола кипна и рече:

— А бе, я вие се оправяйте сами! Аз си измивам ръцете, тая работа хич не ме интересува. Аз си имам ниви и лозя, от тях си изкарвам хляба.

Пачи крак залепи плесник на сина на Щурата, за да го научи да се държи прилично:

— Говедо недно! Когато говорят по-възрастни от теб, да си затваряш устата!

Тогава момъкът си тръгна, удряйки главата си с юмруци, и викаше, че всички го мислели за глупак, защото бил син на Щурата. Бай Нтони погледна към небето и каза:

— Ако северозападният вятър не излезе до полунощ, „Провиденца“ ще успее да заобиколи носа.

От камбанарията се понесоха бавни, звучни удари.

— Първият час след вечерня! — обади се бай Чипола.

Бай Нтони се прекръсти и рече:

— Мир на живите, покой на мъртвите.

— Я, тази вечер дон Джамария ще яде запържени макарони — обади се Пачи крак, душейки към прозорците на енорийската църква.

Дон Джамария, който се прибираше у дома си, мина край тях и поздрави Пачи крак — нали времената бяха такива, че човек трябваше да се държи добре с тия негодници; а компаре Тино, който още не бе успял да преглътне слюнката си, викна подир викария:

— Охо, значи, тая вечер сте на запържени макарони, а, дон Джамария?

— Я го виж ти! Седнал да ми държи сметка какво ям! — измърмори гневно дон Джамария. — Дебнат слугите божи и им броят залците! Цялата тая работа е, защото мразят църквата!

А когато се сблъска с Дон Микеле, старшията на митничарите, който обикаляше с пистолет на корема и с напъхани в ботушите панталони, за да търси контрабандисти, викарият измърмори:

— Виж, на тия никой не им държи сметка какво ядат.

— Виж, тия ми харесват! — обади се Оглушката. — Харесват ми, защото бдят за стоката на почтените люде!

— Ако му подхвърлят нещо, и той ще влезе в сектата! — рече си дон Джамария, докато чукаше на портата. — Всички са от един дол дренки! — И продължи да мърмори, с чукчето в ръка, проследявайки с подозрение отдалечаващия се в мрака старшия, който отиваше към кръчмата; той се питаше защо тоя тип се е запътил да пази интересите на почтените люде не от друго място, а от кръчмата.

Компаре Тино обаче знаеше много добре защо дон Микеле отиваше да бди над интересите на почтените люде именно откъм кръчмата; нали бе висял по цели нощи да дебне зад бряста, докато разбере причината.

— Дон Микеле ходи там — казваше той, — за да си поприказва на четири очи с чичо Санторо, бащата на Сантуца. Всички тия, дето ядат хляба на краля, са длъжни да бъдат копои, те трябва да знаят какво вършат всички хора и в Треца, и навсякъде; а чичо Санторо уж е сляп — кога седне на вратата на кръчмата, е като прилеп на припек, — ама знае всичко, каквото става в селото; чуе ли ни стъпките, може да посочи по име всеки един от нас. Виж, той не чува само когато масаро Филипо отива да чете молитви със Сантуца; един пазач е — цена няма: просто няма нужда да си затваря очите.

Щом чу да бие първият час след вечерня, Маруца побърза да се прибере в къщи, за да сложи масата; съседките се бяха разотишли една по една и докато селото притихваше постепенно, наблизо, откъм долния край на уличката, долиташе все по-силно хъркането на морето; от време на време то изпухтяваше също като човек, който се обръща ту на една, ту на друга страна в леглото. Само откъм кръчмата, където мъждукаше червеното фенерче, долиташе врява и се чуваше гръмкият глас на Роко Спату, за когото всеки ден беше празник.

След малко — а изглеждаше, че всички са се прибрали — Алфио Моска се обади от своя прозорец:

— Компаре Роко се весели.

— Я, още ли сте на прозореца, компаре Алфио? — запита го Мена, която седеше на пруста и чакаше дядо си.

— Да, тук съм, комаре Мена. Седнал съм тук да си изсърбам чорбата, защото, като ви видя всички на масата, около светилника, почвам да си мисля, че не съм чак толкова самотен; иначе губя всякаква охота да ям.

— Нима не сте щастлив?

— Ех, колко много неща са му необходими на човек, за да е щастлив!

Мена не каза нищо. След малко компаре Алфио добави:

— Утре отивам до града да докарам сол.

— А на задушница ще отидете ли? — запита Мена.

— Един бог знае, нали орехите тази година изгниха.

— Компаре Алфио отива в града, за да си търси жена — обади се Нунциата от отсрещната врата.

— Истина ли е? — попита Мена.

— Ех, комаре Мена, тук, в селото, има такива момичета, че ако си нямах други грижи… защо ми трябва да търся другаде.

— Я вижте колко звезди блещукат там! — рече след малко Мена. — Разправят, че това са душите, които отиват от чистилището в рая.

След като погледа звездите, Алфио й каза:

— Чуйте! Нали сте Света Агата? Като сънувате някоя тройка, кажете ми числата; ще заложа и ризата си, за да играя с тях, пък след това и за женитба ще мога да помисля…

— Лека нощ! — отвърна Мена.

Звездите заблещукаха още по-ярко, сякаш щяха да пламнат, а „Тримата влъхви“[1] грееха над морските скали с прибрани за молитва ръце, също като Света Агата. Морето продължаваше да похърква откъм долния край на уличката, от време на време в мрака се чуваше тракането на кола, която подскачаше по камъните, запътена нанякъде по тоя свят, а той е толкова голям, че ако човек би могъл да върви, да върви безспир и денем, и нощем, пак няма да го извърви до края; а се намираха хора, дето пътуваха по това време и не знаеха нищо нито за компаре Алфио, нито за „Провиденца“, която беше в морето, нито за задушница. Такива мисли се въртяха в главата на Мена, докато стоеше на пруста и чакаше дядо си.

Преди да залости вратата, дядо й излезе още няколко пъти на пруста, за да погледне звездите, които грееха по-ярко от друг път, а после избъбри:

— Дяволско море!

Роко Спату си дереше гърлото на вратата на кръчмата, под фенерчето.

— Който е щастлив, си пее — заключи бай Нтони.

[1] Народно название на трите звезди на съзвездието Орион. — Б.пр. ↑

III

След полунощ вятърът се разбесня, сякаш на покрива се бяха скупчили всичките котки на селото, и заблъска по капаците на прозорците. А откъм крайбрежните скали морето ревеше така, като да се бяха събрали воловете от панаира в Сант Алфио. Денят настъпи по-злокобен и от душата на Юда. Изобщо една ужасна неделя през септември, тоя вероломен септември, дето може да те изненада с внезапно вълнение, също като изстрел от чифте между опунциите. Лодките на селото бяха изтеглени на брега и завързани здраво за големите камъни под пералището; затова на хлапаците им беше весело и крещяха и свиркаха, щом забележеха сред мъглата и вятъра в далечината някое разкъсано, разлудувало се платно, станало сякаш плячка на сатаната; а жените се кръстеха, като че ли виждаха с очите си нещастниците, дето се намираха в лодката.

Както се полагаше, Маруца Дългата си мълчеше, но не можеше да стои на едно място и все сновеше из къщата и двора — приличаше на кокошка, дето се кани да снася. Едни от мъжете бяха в кръчмата, други — в дюкяна на Пицуто, трети — под навеса на месаря, и всички зяпаха дъжда. На брега стърчеха само бай Нтони — заради своя товар лупина и заради сина си Бастианацо, които бяха в морето с „Провиденца“ — и синът на Щурата — но той нямаше какво да губи в морето — в лодката с лупината се намираше само брат му Менико. Докато се бръснеше при Пицуто, бай Фортунато Чипола разправяше, че не би заложил и два петака за Бастианацо, за Менико, сина на Щурата, заедно с „Провиденца“ и товара лупина.

— Всички са се юрнали да стават търговци, пари да печелят! — казваше той, свивайки рамене. — А после, като изпуснат питомното, гонят дивото.

В кръчмата на сестра Марианджела Сантуца беше пълно с народ: оня пияница Роко Спату, дето крещеше и плюеше за десет души, компаре Тино Пачи крак, майстор Тури Кьопавия, компаре Зурлата, дон Микеле, старшията на митничарите, с напъхани в ботушите панталони и с пистолет на пояса, като че се канеше да гони контрабандисти в това отвратително време, и компаре Мариано Чингиалента. Майстор Тури Кьопавия, дето беше як като бик, удряше уж на шега приятелите си с юмруци, с които би могъл да убие и вол; тогава компаре Чингиалента викаше и псуваше, за да покаже на всички, че е смелчага и колар.

Чичо Санторо се беше свил под малкия навес при входа и чакаше с протегната ръка някой да мине и да му подхвърли милостиня.

— В това време и при тоя народ, дето се отбива тук — забеляза компаре Тури Кьопавия, — двамата — и бащата, и дъщерята — трябва да изкарват добри пари.

— Бастианацо Малаволя сега е по-зле от него — отвърна Пачи крак, — а майстор Чирино нека бие камбаната за литургия, колкото си ще — днес Малаволя няма да отидат на църква. Сърдят се на господа-бога заради оня товар лупина, дето е в морето.

Вятърът повдигаше фустите на жените и разнасяше сухите листа, затова Вани Пицуто отместваше бръснача и както държеше за носа тия, дето бръснеше, се извръщаше да оглежда минувачите, опрял ръка на кръста, а къдравата му коса блестеше като коприна; дрогеристът пък стоеше на вратата на своя магазин с огромната си широкопола шапка, сякаш си бе нахлупил чадър на главата, и се преструваше, че има важен разговор със секретаря дон Силвестро, за да не отиде на църква, както настояваше жена му; той се хилеше под мустак, радвайки се на собствената си изобретателност, и намигаше на момичетата, които подскачаха из локвите.

— Днес бай Нтони е протестантин — продължи Пачи крак, — също като дон Франко дрогериста.

— Ха си се обърнала да погледнеш оня нахалник дон Силвестро, ха съм ти залепила плесница — мърмореше Кьопчовица на дъщеря си, докато прекосяваха площада. — Тоя тип никак не ми харесва.

Когато камбаната удари за последен път, Сантуца заръча на баща си да наглежда кръчмата и тръгна към църквата, като повлече след себе си и клиентите. Чичо Санторо, клетият, беше сляп, та не вършеше грях, като не ходеше на църква; така кръчмата си оставаше отворена, а той, въпреки че не виждаше, наглеждаше тезгяха от прага, защото можеше да различи по стъпките всеки клиент, който се отбиваше да пийне по чашка.

Докато Сантуца пристъпваше на пръсти като котка, Пачи крак рече:

— И при дъжд, и при вятър, само масаро Филипо градинарят е виждал чорапите на Сантуца. Така е.

— Ама че ден! Сякаш всички дяволи са се разбесували! — измърмори Сантуца, докато се кръстеше и топеше пръсти в светената вода. — Как да не съгрешиш в такова време!

Кьопчовица беше коленичила наблизо, процеждаше през зъби молитва след молитва, мяташе злобни погледи наляво и надясно, сякаш цялото село й беше криво, и разправяше на тия, дето се вслушваха в приказките й:

— Комаре Маруца не е дошла на църква, въпреки че има буря и мъжът й е в морето! А после се чудим, че бог ни наказва!

Дори и майката на Менико, дето е толкова щура — и тя е дошла на църква!

— Трябва да се молим и за грешниците — отвърна Сантуца. — Нали това е дълг на праведните души.

— Да, да, както се моли оная, Зурлата, дето си е завряла носа в наметалото. Един бог знае какви грешни помисли възбужда у младежите!

Сантуца клатеше неодобрително глава и твърдеше, че влезе ли в църквата, човек не бива да злослови за ближния си.

— Кръчмар ли си, на всички се кланяш — отвърна Кьопчовица, а после прошепна на ухото на Осата: — На Сантуца не й се ще да разправят, че кръщава виното с водица, ама тя, вместо да си гледа работата, седнала да изкушава в смъртен грях масаро Филипо градинаря, дето е женен, че има и деца.

— Аз пък рекох на дон Джамария — отвърна Осата, — че ще напусна „Дъщерите на Мария“[1], ако Сантуца продължава да е старша сестра.

— Аха, значи, сте си намерили мъж, а? — обади се Кьопчовица.

— Ами, намерила съм — подскочи Осата. — Аз не съм от ония, дето ходят на църква с лачени обувки, а мъжете — и шкембелиите дори — се влачат подире им чак в църквата!

Шкембелията беше Брази, синът на бай Чипола; той беше любимецът на майките и момите, защото притежаваше и лозя, и маслинови горички.

— Я иди да нагледаш гемията дали е вързана добре — рече баща му и се прекръсти.

Всички си мислеха за едно и също: че тоя дъжд и тоя вятър са истинска благодат за Чипола; какво да се прави — такъв е животът; гемията на Чипола беше завързана здраво за брега, Чипола гледаха бурята и потриваха ръце, а Малаволя бяха побледнели и си скубеха косите заради товара лупина, който бяха взели на кредит от вуйчо Разпети Оглушката.

— Знаете ли какво ще ви река? — възкликна Осата. — От цялата тази работа ще загуби само вуйчо Разпети, задето е дал лупината на кредит. Дадеш ли на доверие, без залог, губиш и приятел, и стока, и разум.

Вуйчо Разпети беше коленичил пред олтара на Много-страдалната Дева Мария с броеница в ръце и подхващаше молитвите с такъв жалостив глас, че можеше да предизвика състрадание у самия Сатана. Между молитвите хората разговаряха за сделката с лупината, за „Провиденца“, която беше в морето, и за Дългата, дето оставаше сама с пет деца на гърба си.

Бай Чипола сви рамене и рече:

— Днес никой не е доволен от това, което има, всички са хукнали да гонят печалби.

— А бе то за Малаволя днес е лош ден, няма какво да приказваме — обади се компаре Кьопчо.

— Добре, че не съм на мястото на компаре Бастианацо — добави Пачи крак.

Вечерта се спусна мрачна и студена; северният вятър подухваше и носеше тих, ситен дъждец; беше една от ония вечери, когато, щом лодката е вързана добре и е изтеглена на пясъка, на човек му е приятно да гледа димящата тенджера и хлапето, дето се мотае около него, и да чува зад гърба си шляпането на чехлите на жена си, която шета из къщи. Мързеланковците пък предпочитаха да прекарат в кръчмата тоя неделен ден, който обещаваше да продължи и в понеделник; пламъците от огнището играеха чак по рамката на вратата, та дори чичо Санторо, който продължаваше да седи навън с протегната ръка, подпрял глава на колене, се понамести, за да си посгрее гърба.

— Тоя сега е по-добре от Бастианацо — рече Роко Спату, който бе застанал при входа и си палеше лулата.

После, без много да му мисли, бръкна в джоба си и благоволи да пусне две стотинки милостиня.

— Прахосваш си милостинята да благодариш на бога, че си жив и здрав — му каза Пачи крак. — Защото за теб няма опасност да те постигне участта на Бастианацо.

Всички се разсмяха на шегата, а после застанаха на прага и се загледаха в морето, което беше помрачняло също като пущинака край селото.

Бай Нтони сновеше цял ден нагоре-надолу, сякаш го беше ухапала тарантула, и дрогеристът току го подпитваше дали пие желязо и защо е тръгнал да се разхожда в това отвратително време.

— Ама че Провидение, а бай Нтони? — подхвърляше му той от време на време.

Но дрогеристът си беше протестантин и юдей — това беше известно на всички.

А синът на Щурата, който стоеше отвън кръчмата с ръце в джобовете, понеже нямаше пукната пара, каза:

— Вуйчо Разпети отиде с Пачи крак при бай Нтони, за да го накара да каже пред свидетели, че му е дал лупината на кредит.

— Значи, и той се страхува за лупината, дето е в „Провиденца“.

— С „Провиденца“ заедно с компаре Бастианацо отиде и моят брат Менико.

— Ама че умник! Та ние тъкмо за това говорехме, че ако брат ти Менико не се върне, ти оставаш господар на къщата.

— Той отиде с Бастианацо, защото, когато вуйчо Разпети го праща с гемията, му дава половин надница, а Малаволя му плащат цяла — отвърна синът на Щурата; той не можеше да проумее нищо и стоеше със зяпнала уста, а другите се подхилваха.

На мръкване комаре Маруца отиде да чака с децата си на платото край селото, откъдето се откриваше добър изглед към морето; неговият грохот я караше да изтръпва и тя само се почесваше мълчаливо по главата. Момиченцето плачеше и тия клетници, дето стърчаха като изоставени в това време на платото, приличаха на същински души от чистилището. Плачът на детето караше сърцето на клетата жена да се свива от мъка, струваше й се дори като зла прокоба; тя просто не знаеше какво да стори, за да успокои момиченцето, и му пееше песнички с треперлив, плачевен глас.

Връщайки се от кръчмата с гърненце зехтин или шише вино в ръка, съседките се спираха да си поприказват с Дългата, все едно, че нямаше нищо, а някои приятели на съпруга й Бастианацо, като например компаре Чипола или компаре Зурлата, се отбиваха на платото, за да погледат морето и да разберат в какво настроение се кани да си легне тоя вечен недоволник; питаха комаре Маруца за мъжа й и постояваха за малко при нея, като димяха мълчаливо с лулите под носа й или пък разговаряха шепнешком помежду си. Смаяна от това необичайно внимание, нещастната женица ги гледаше втрещено и притискаше момиченцето към гърдите си, сякаш се канеха да й го отнемат. Най-сетне най-коравосърдечният — или най-състрадателният — от тях я хвана за ръката и я поведе към къщи. Тя се остави да я водят и само повтаряше:

— Ох, света Богородичке! Ох, света Богородичке!

А децата я следваха и се държаха за фустата й, като че ли се страхуваха да не би и на тях да отнемат нещо. Когато минаха край кръчмата, клиентите наизлязоха пред вратата и я изгледаха мълчаливо сред тютюневия дим, сякаш беше нещо невидяно.

— Мир на праха му! — изфъфли под носа си чичо Санторо. — Когато бай Нтони му дадеше малко пари, клетият Бастианацо винаги ми пускаше милостиня.

А клетницата, която не знаеше още, че е вдовица, продължаваше да проплаква:

— Ох, света Богородичке! Ох, света Богородичке!

Пред пруста на къщата й се бяха скупчили няколко съседки; чакаха я и си шушукаха. Щом я забелязаха, комаре Пачикракова и братовчедката Ана се запътиха към нея със скръстени на корема ръце, без да проронят дума. Тогава тя зави от отчаяние, почна да си скубе косата и хукна да се залости у дома си.

— Какво нещастие! — говореха на улицата. — А лодката бе пълна с лупина — за повече от четирийсет унции!

[1] Светско религиозно сдружение за млади момичета. — Б.пр. ↑

IV

Най-лошото беше, че бяха взели лупината на кредит, а вуйчо Разпети не се задоволяваше „със сладки приказки и гнили ябълки“; затова му и викаха Оглушката, защото, когато се опитваха да се разплащат с приказки, той не искаше и да чуе и повтаряше, че „кога взимаш на кредит, трябва да мислиш преди това“. Беше голям хитрец и се издържаше, като даваше заеми на своите приятели; не се занимаваше с друго и стоеше по цял ден на площада с ръце в джобовете или се подпираше на стената на църквата с раздърпаното си палто, за което никой не би дал и петак. А имаше пари — да ги ринеш с лопата; поискаше ли му някой дванайсет тарѝ, той му ги даваше веднага, но със залог, защото „дадеш ли пари без залог, губиш и приятел, и стока, и ум“; даваше при условие, че ще му ги върне в неделя, и то с един карлин[1] повече, както е редно, защото „интересът не признава приятелство“. Изкупуваше и целия улов риба, ама с намаление, когато клетникът, който беше уловил рибата, се нуждаеше на часа от пари; рибата се премерваше с неговия кантар, дето беше лъжлив като Юда; ония, които бяха вечно недоволни от него, разправяха, че едното рамо на кантара било дълго, а другото — късо, също като на свети Франциск; ако поискаха, той даваше и аванс за надниците на работниците, а после си взимаше само парите и по един хляб и по четвърт вино на глава, друго не искаше, защото бил християнин и един ден трябвало да дава сметка пред бога за деянията си тук на земята. С други думи, той беше истинско провидение за изпадналите в нужда; бе измислил хиляди начини да помага на ближния си; без да е моряк, притежаваше и лодки, и мрежи за риболов, и всичко, каквото можеше да потрябва на тия, дето си нямаха; даваше ги под наем, като се задоволяваше само с една трета от улова, с дяла на лодката, която смяташе за член на екипажа; искаше да му плащат и за мрежите и накрая ставаше така, че лодката изяждаше цялата печалба и хората я пращаха по дяволите. А когато го питаха защо не иде да рискува кожата си като всички останали, ами обира най-добрия пай от улова, без да се излага на опасност, той отвръщаше:

— Я ги виж ти! Ами ако, недай боже, стане нещастие, кой ще ми гледа работата?

Той наистина си гледаше работата, беше готов да даде в заем и ризата от гърба си, но после искаше да му плащат и да не шикалкавят; нямаше смисъл да го молят, защото беше глух, а отгоре на това и глупав; той си знаеше едно: „Дадеш ли дума, не се отмятай“ или „Честният платец си личи още кога дава дума“.

Сега враговете му злорадствуваха заради лупината, дето беше отишла по дяволите, и не стига това, ами той трябваше да чете и заупокойни молитви за душата на Бастианацо заедно с братята от Взаимоспомагателното братство, и то с качулка на главата.

Прозорците на църквицата блестяха, а морето беше гладко и лъщеше, сякаш не беше същото онова море, дето погуби мъжа на Дългата; времето се беше оправило, та братята бързаха да претупат опелото надве-натри и да си гледат работата.

Този път цялото семейство Малаволя беше в църквата, клечаха пред ковчега и заливаха пода с потоци сълзи, сякаш мъртвецът наистина лежеше между тия дъски, а лупината, която вуйчо Разпети му бе дал на кредит, защото познаваше бай Нтони като честен човек, висеше на врата му; но ако те мислеха да го измамят с това, че Бастианацо се е удавил, ей богу, значеше да излъжат самия Исус Христос; кредитът си е кредит, както светото причастие си е свето причастие; той беше готов да окачи тия петстотин лири на разпятието Христово, но по дяволите! — бай Нтони щеше да отиде в дранголника. Законите важат и в Треца!

В това време дон Джамария побърза да поръси ковчега, а майстор Чирино взе да гаси кандилата. Членовете на братството запрескачаха молитвените столове, размахвайки ръце, защото бързаха да смъкнат качулките си; а вуйчо Разпети отиде при бай Нтони да му даде щипка тютюн и да го поободри, защото, когато човек се държи както трябва, печели и добро име, и място в рая. На тия, дето го питаха за лупината, той отвърна:

— Не се тревожа, защото Малаволя са честни люде и няма да поискат душата на Бастианацо да отиде в пъкъла. Бай Нтони видя с очите си, че мъртвият бе почетен както трябва, без да се държи сметка за парите; опелото струва толкова, свещите — толкова, погребението — толкова — той пресмяташе на дебелите си, напъхани в памучни ръкавици пръсти, а децата гледаха в захлас всички тия неща — ковчега, свещите и книжните цветя, — дето струваха толкова скъпо и бяха поставени там заради баща им; момиченцето пък, докато гледаше запалените свещи и слушаше органа, радостно закрещя.

Къщата с мушмулата беше пълна с народ, но поговорката казва: „Не е весела тая къща, в която идват, за да почетат паметта на съпруга“. Като гледаха малките Малаволя, които стърчаха пред вратнята с омазани лица и с ръце в джобовете, минувачите поклащаха глава и мърмореха:

— Клетата комаре Маруца! Какви беди я чакат!

Приятелите носеха по нещо според обичая: макарони, яйца, вино и всякаква божия благодат, но на човек трябва да му е леко на душата, за да може да изяде всичко това; компаре Алфио Моска донесе две кокошки.

— Вземете ги, комаре Мена — рече той. — Ех, защо не се случих аз на мястото на баща ви! Истина ви казвам, кълна се! Поне на никого нямаше да причиня мъка, никой нямаше да ме оплаква.

Мена бе захлупила лице в престилката си и стоеше облегната на вратата на кухнята, но чуваше как тупти сърцето му; то биеше така, сякаш се канеше да изскочи от гърдите му, също като клетите животинки, които държеше в ръце. Зестрата на Света Агата бе потънала заедно с „Провиденца“, а хората, които бяха дошли в къщата с мушмулата, си мислеха, че вуйчо Разпети щеше да сложи ръка и на нея.

Някои се свиваха на столовете и си тръгваха, без да отворят уста, но те си бяха темерути; който умееше да приказва, гледаше да поведе разговор, за да поразсее тия клетници Малаволя, от чиито очи вече два дни се лееха потоци сълзи. Бай Чипола разправяше, че цената на аншоата се била покачила с две тарѝ на буре, това можело да интересува бай Нтони, ако имал аншоа за продан; той за всеки случай си бил запазил стотина бурета; стана дума и за покойния Бастианацо: кой можеше да очаква, че ще се случи подобно нещо, та той, клетият, беше в разцвета на силите си и пращеше от здраве!

Там беше и кметът майстор Кроче Кала „Копринената буба“, наречен още „Джуфа“; той беше дошъл със секретаря си дон Силвестро и душеше непрекъснато с нос, та хората разправяха, че дебнел накъде ще духне вятърът, за да знае накъде да се обърне; втренчваше се във всеки, който взимаше думата, сякаш наистина дебнеше да разбере какво ще стане, слушаше най-внимателно и щом секретарят се засмиваше, засмиваше се и той.

За да ги поразвесели, дон Силвестро заговори за данъка върху наследството на компаре Бастианацо и разказа един виц, който бил чул от своя адвокат; след като му го бяха разяснили, той го бе харесал толкова много, че намираше повод да го разказва всеки път, когато отиваше да изкаже съболезнованията си на близките на някой мъртвец.

— Поне ще имате удоволствието да се сродите с Виктор Емануил[2], нали и той ще получи своя дял от наследството.

Всички се запревиваха от смях, нали и поговорката казва: „Няма погребение без смях, нито сватба — без плач“.

Жената на дрогериста се мръщеше заради врявата, и седеше чинно, с ръкавици, със скръстени на корема ръце и опечалено лице, както постъпват в града при подобни случаи; хората млъкваха още щом я погледнеха, сякаш виждаха пред себе си мъртвеца — затова я наричаха „Госпожата“.

Дон Силвестро се пъчеше пред жените и шеташе непрекъснато — уж да предлага столове на новодошлите, а всъщност искаше да чуят скърцането на лачените му ботуши.

— Тия, дето събират данъците, би трябвало живи да ги горят! — измърмори комаре Кьопчовица; лицето й бе пожълтяло, като че ли се бе нагълтала с лимони; и тя изрече тия слова право в лицето на дон Силвестро, сякаш и той беше от ония, дето събират данъците. Тя знаела много добре какво търсят разните писарушки, дето носят лачени ботуши на бос крак, ама гледат да се заврат в някой дом, та да лапнат и зестрата, и дъщерята: „Хубавице, не ми е до теб, парите ти искам“. Тя затова била оставила дъщеря си Барбара в къщи. — Хич не ги обичам такива хубавци!

— На мен ли ще ги разправяте! — възкликна бай Чипола. — Те мен жив ме дерат, също като свети Вартоломей!

— Упазил ни бог! — обади се майстор Тури Кьопавия, като размахваше юмрука си, който приличаше на калафатаджийски чук. — Тия италианци ще ни докарат до просяшка тояга!

Комаре Венера го сряза:

— Я си затваряй устата! Ти нищо не разбираш!

— Аз само повтарям онова, което казваш и ти: че ни смъкват и ризата от гърба! — отвърна кротко компаре Тури.

Тогава Пачи крак прошепна на бай Чипола:

— Защо не вземете за снаха комаре Барбара? И вие ще се утешите, и майката и дъщерята най-сетне ще мирясат.

— Истинско безобразие! — възкликна дона Розолина, сестрата на викария, която беше почервеняла като пуйка и си вееше с кърпичката; тя ругаеше Гарибалди, задето ги облагал с такива данъци, че хората вече не можели да свързват двата края, дори били престанали да се женят.

— Добре де, дона Розолина нали е възрастна, защо се засяга от това? — прошепна Пачи крак.

А в същото време дона Розолина разказваше на дон Силвестро каква работа я чакала: имала да тъче десет аршина платно, да суши варива за зимата, да прави и доматени консерви — тя знаела някаква рецепта, само тя я знаела, доматите били като пресни цяла зима. Изобщо една къща не може без жена, само че жената трябва да е умна и работна, ама според нейните разбирания, не като ония кокони, дето мислят само как да се наконтят, дето „косата им е дълга, а умът — къс“, иначе тежко на клетия съпруг, пиши го умрял, също като покойния компаре Бастианацо.

— Блазе му! — въздъхна Сантуца. — Отиде си в белязан ден, в навечерието на родилните мъки на Дева Мария, и сега е там горе, в рая сред ангелите и светиите, и се моли за нас грешните. Обичаш ли бога, и той ще те обича. Беше човек на място, гледаше си работата, не злословеше за ближния си, не вършеше и грехове, както правят мнозина други.

Като чу тия слова, Маруца, която се бе свила до кревата пребледняла и раздърпана като мокър парцал, та приличаше на многострадалната Богородица, зарева още по-силно и зарови глава във възглавницата, а бай Нтони, превит на две и сякаш остарял със сто години, не откъсваше очи от нея, клатеше глава и не знаеше какво да й каже, защото и неговото сърце се свиваше от мъка по Бастианацо, като че ли го гризеше акула.

— Ама че е мазна тая Сантуца! — обади се комаре Грация Пачикракова.

— Щом имаш кръчма, така трябва да се държиш — отвърна Кьопчовица. — Който не си разбира от занаята, да не отваря дюкян, който не знае да плува — да се удави.

На Кьопчовица беше й дошло до гуша от Сантуца и това нейно подмазване; дори Госпожата, която не си сваляше ръкавиците, сякаш се боеше да не си изцапа ръцете, се обръщаше само към нея и разговаряше само с нея, без да обръща внимание на другите, и все се мръщеше, сякаш всички останали вонеха по-лошо и от сардели; а ако някоя вонеше, това беше само Сантуца — на вино и разни други мръсотии, — въпреки черната дреха, дето беше навлякла, и въпреки медальона на „Дъщеря на Мария“, дето висеше на напращелите й, насмалко да изскочат от дрехата гърди. Има си хас, те бяха се сближили, защото занаятът сродява — нали печелеха пари по един и същи начин: мамеха ближния си и продаваха мръсна вода скъпо и прескъпо, а за данъците — хич и не мислеха.

— Щели да слагат акциз и на солта — обади се компаре Зурлата. — Пишело във вестника, така каза дрогеристът. Значи, няма да солим вече аншоа, а лодките ще нацепим на трески и ще ги хвърлим в огъня.

Майстор Тури калафатаджията понечи да размаха юмрук и да извика: „Упазил ни бог!“, но погледна жена си и млъкна веднага, преглъщайки думите, които се канеше де изрече.

— При тая лоша година! — добави бай Чипола. — Не бе валяло от празника на света Киара, та ако не беше последната буря, дето погуби „Провиденца“, щяхме да изпукаме от глад през зимата.

Всеки се оплакваше от нещо; те правеха това и за утеха на Малаволя, та да видят, че не само тях ги е сполетяла беда. „Светът е пълен с беди, къде малко, къде много“. А ония, които бяха на двора, все оглеждаха небето, защото имаше нужда от още дъжд. Но бай Чипола знаеше най-добре защо сега не валеше както преди.

— Не вали заради тая проклета жица на телеграфа; тя обира дъжда и го отнася където си иска.

Компаре Зурлата и Тино Пачи крак зяпнаха от учудване — та пътят за Треца бе осеян тъкмо с телеграфни стълбове; и понеже дон Силвестро започна да се смее и се разкудкудяка като кокошка, бай Чипола кипна, скочи от зида и почна да ругае глупците, които не били по-умни от магаретата: как можело да не знаят, че телеграфът пренася новините от едно място на друго; това е възможно, защото в жицата тече някакъв сок, подобен на тоя в лозовата пръчка, та жицата привлича дъжда от облаците и го пренася далече, далече, където има най-голяма нужда. Ако не вярват, да попитат дрогериста, той му бил казал тая работа; заради това издали и закон: който скъса телеграфната жица, отива в затвора. На това дори дон Силвестро не можа да възрази и трябваше да си прибере езика зад зъбите.

— По дяволите! Тогава да отсечем телеграфните стълбове и да ги хвърлим в огъня! — започна компаре Кьопавия, но никой не му обърна внимание. Всички почнаха да оглеждат градината, за да променят темата на разговора.

— Хубава градина! — рече компаре Зурлата. — Ако се обработва добре, ще има храна за цялата година.

Къщата на Малаволя бе една от най-личните в Треца; но ето че Бастианацо загина, Нтони беше войник, Мена бе станала мома за женене, а те загазиха.

Пък и колко ли можеше да струва къщата? Всички надничаха над зида и се опитваха да я оценят на око. Най-добре беше осведомен дон Силвестро, защото при него в Ачи Кастело се съхраняваха всички документи.

— Искате ли да се обзаложим на дванайсет тарѝ, че не всичко, което блести, е злато? — разправяше той, като им показваше една новичка монета от пет лири.

Той знаеше, че годишният данък за къщата възлиза на пет тарѝ. Тогава започнаха да пресмятат на пръсти за колко би могла да бъде продадена къщата, заедно с градината и всичко останало.

— Не могат да продадат нито къщата, нито лодката — те са зестра на Маруца — обади се някой и всички почнаха да спорят така разпалено, че можеха да ги чуят чак в стаята, където оплакваха мъртвеца.

Най-после дон Силвестро се обади и думите му прозвучаха като бомба:

— Разбира се, всичко това е зестра.

Бай Чипола, който беше говорил с бай Нтони да омъжат Мена за сина му Брази, клатеше мълчаливо глава.

— Тогава най-нещастен е вуйчо Разпети, защото ще загуби, че даде на кредит лупината — заяви компаре Тури.

Всички се обърнаха към Оглушката, който бе дошъл така, от приличие, седеше свит в едно ъгълче, мълчеше и зяпаше, за да дочуе какво си говорят хората, и гледаше нагоре, сякаш броеше керемидите и гредите на покрива и се опитваше да пресметне колко може да струва къщата. Най-любопитните надничаха през вратата и си намигаха, сочейки го един на друг.

— Прилича на съдебен пристав, дошъл да прави опис — подхилваха се те.

А съседките, които знаеха какво си бяха говорили бай Нтони и бай Чипола, разправяха, че сега трябвало да омъжат Мена, та комаре Маруца да се поутеши. Но клетата Маруца си имаше съвсем други грижи на главата.

Бай Чипола си замълча и обърна гръб, а когато всички си отидоха, Малаволя останаха сами на двора. Тогава бай Нтони каза:

— С нас е свършено; по-добре, че поне Бастианацо не знае нищо.

При тия думи Маруца се разплака, заплакаха и всички останали, а децата, като видяха, че възрастните плачат, и те зареваха, въпреки че от смъртта на баща им бяха минали вече три дни. Старият сновеше насам-натам и не можеше да си намери място, а Маруца не мърдаше от леглото, сякаш нямаше никаква друга работа. Отвореше ли уста, повтаряше едно и също, с блуждаещ поглед, сякаш не мислеше за друго:

— Сега няма какво повече да правя!

— Не! — отвърна бай Нтони. — Не, не е така. Ще трябва да изплатим дълга си на вуйчо Разпети, за да не разправят за нас, че почне ли да обеднява, честният човек се превръща в разбойник.

При мисълта за лупината сърцето му се свиваше още по-силно от мъка за Бастианацо. От мушмулата падаха сухи листа и вятърът ги разнасяше из двора.

Бай Нтони все повтаряше:

— Той отиде, защото аз го пратих, отиде също като тия листа, дето ги разнася вятърът, и ако му бях казал да скочи от скалата с камък на шията, пак щеше да го стори, без да обели дума. Добре поне, че умря, докато къщата и мушмулата до последното й листо бяха негови; а ето, аз съм стар и съм жив. Дълъг е животът на бедняка.

Маруца си мълчеше, но продължаваше да си мисли все за едно и също, което я измъчваше и караше сърцето й да се свива от болка; тя искаше да разбере какво се е случило оная нощ, която нямаше да забрави никога; затвореше ли очи, все й се струваше, че вижда „Провиденца“ ей там, край Нос дей Мулини, където гладкото синьо море бе осеяно с лодки, които на слънцето изглеждаха като ято чайки, и тя можеше да ги изброи една по една: лодката на вуйчо Разпети, лодката на компаре Бараба, „Кончета“ на чичо Кола и гемията на бай Фортунато; боже каква мъка! Тя чуваше и гласа на майстор Тури Кьопавия, който пееше, та се късаше — нали имаше яки дробове — и чукаше със своя чук; откъм брега се носеше миризма на катран, братовчедката Ана бухаше с бухалката едно платно върху камъните на пералището, а откъм кухнята долиташе кроткият плач на Мена.

— Ех, клетнице, и теб те сполетя беда — мърмореше дядото, — а бай Фортунато охладня и си отиде, без да обели дума.

И току сновеше и опипваше с треперящи ръце струпаните в ъгъла сечива, както правят старѝте хора; а като видя Лука с шубата на баща си, която му стигаше до глезените, рече:

— Ще ти топли кога тръгнеш на работа, че сега всички трябва да си помагаме, за да изплатим дълга за лупината.

Маруца си запушваше ушите с ръце, за да не слуша Щурата, която се бе сгушила до вратата на пруста още от сутринта и виеше като луда с пискливия си глас, искаше да й върнат чедото, друго не искаше и да знае.

Най-сетне братовчедката Ана каза:

— Вие, защото е гладна. Сега вуйчо Разпети ги е намразил всички заради лупината и не им помага. Ще ида да й донеса нещо и тя ще си отиде.

Клетата братовчедка Ана! Тя беше оставила и платното си, и своите дъщери, за да помага на комаре Маруца, която беше като болна и ако я оставеха да прави каквото си иска, нямаше нито да запали огъня, нито да сложи тенджерата, и всички щяха да изпукат от глад. „Съседите са като керемидите на покрива — трябва да си подават водата един на друг“. Устните на децата бяха побелели от глад. Нунциата също бе дошла да помага, а Алеси, с лице, зацапано от сълзите, които беше пролял, като гледаше майка си да плаче, гонеше малчуганите, за да не се мотаят около Нунциата като пиленца, защото ръцете на момичето трябваше да бъдат свободни.

— Ти си знаеш работата — рече й братовчедката Ана. — Като пораснеш, няма защо да се безпокоиш — зестрата ти е готова.

[1] Старинна монета. — Б.пр. ↑

[2] Става дума за Виктор Емануил II, крал на Италия по това време. — Б.пр. ↑

V

Мена изобщо не знаеше, че е ставало дума да я задомят за сина на бай Чипола за утеха на майка й; тя научи това след време от компаре Алфио Моска, а той й го каза пред вратата на градинката, като се връщаше от Ачи Кастело с магарешката си каручка.

— Не е вярно, не е вярно — повтаряше Мена, но се смути и докато той й обясняваше, че чул това от Осата в дома на вуйчо Разпети, тя изведнъж почервеня като божур.

Компаре Моска също се чувствуваше неудобно, гледаше момичето, което бе увило около врата си черна кърпа, подръпваше копчетата на елека си, накланяше се ту наляво, ту надясно и беше готов да плати каквото му поискат, само и само да може да се махне.

— Разберете, аз не съм виновен; чух го в двора на Оглушката, докато цепех рожкова, дето го повали бурята на празника на света Киара, нали си спомняте? Сега работя при вуйчо Разпети, защото той не иска да види сина на Щурата, след като неговият брат загина с лупината.

Мена държеше резето на вратичката, но не се решаваше да отвори.

— Като не е вярно, защо се изчервихте?

Тя наистина не знаеше защо и продължаваше да си играе с резето. Знаеше кой е Брази, виждала го беше, но друго за него не знаеше. А пък Алфио й изброяваше богатствата на Брази Чипола, който минаваше за най-добрата партия в селото след компаре Назо, месаря, и момичетата го изяждаха с очи. Мена го слушаше с широко разтворени очи, после изведнъж го заряза, каза му довиждане и влезе в градината. Алфио побесня и хукна да се кара на Осата, задето му разправяла разни лъжи, а той после се карал с хората.

— Каза ми го вуйчо Разпети — отвърна Осата. — Аз не лъжа!

— Какви ти лъжи! — избоботи вуйчо Разпети. — Да не съм луд заради тях да осъждам душата си на мъки. Чух го ей с тия уши! Чух също, че „Провиденца“ е получена като зестра, че годишният данък за къщата е пет тарѝ.

— Ще видим! Ще видим! Един ден все ще разберем дали лъжете, или не — съскаше Осата, която се бе подпряла на рамката на вратата, сложила ръце отзад, и се полюляваше, поглеждайки го прелъстително. — Всички мъже сте от един дол дренки, не бива да ви се вярва.

Не му ли изнасяше, вуйчо Разпети се правеше, че недочува, та вместо да се хване на въдицата, заговори за друго — за тия Малаволя, дето мислели само да се женят, а за четирийсетте унции хич не ги било грижа.

Най-сетне Осата не издържа и възкликна:

— Ама че работа! Ако рекат да ви послушат, хората трябва да престанат да се женят!

— Хич не ме е еня дали ще се женят, или не. Аз си искам стоката. Останалото не ме интересува.

— Та ако вие не се интересувате, кой друг трябва да се интересува? Я го виж ти! Да не мислите, че всички са като вас, да протакат нещата!

— А ти защо си се разбързала?

— Ще бързам, разбира се! Ех, да, вие имате време, но ако си въобразявате, че другите ще чакат да станат на годините на свети Йосиф, па тогава да се женят…

— Годината е лоша, сега не му е времето да мислим за тия работи… — рече Оглушката.

Тогава Осата опря ръце на хълбоци и занарежда с острото си езиче:

— Чуйте какво ще ви кажа! В края на краищата аз си имам имот, слава богу още не съм толкова изпаднала, та да трябва да си търся съпруг. Какво си въобразявате? Ако не ме бяхте объркали с вашите задиряния, досега да съм си намерила не един, ами сто мъже: и Вани Пицуто, и Алфио Моска, и братовчедът Кола, който, преди да отиде войник, така ми се беше лепнал за фустата, че не ме оставяше и чорапа да си вържа. Всички ме искаха, никой нямаше да ме мотае толкова време, както правите вие!

Сега вуйчо Разпети долепи ръка до ухото си, за да чува по-добре, и започна да я котка с благи думи:

— Добре де, добре. Знам, че си разумно момиче; затова те обичам, аз не съм като тия, дето те гонят, за да ти лапнат нивата и да я пропият в кръчмата на Сантуца.

Тя го отблъсна с лакът и рече:

— Ами, обичате ме! Ако беше вярно, щяхте да знаете как да постъпите, щяхте да разберете, че не поглеждам никого освен вас.

Обърна му гръб намръщена и без да ще, го докосна с рамото си.

— А вие хич и не мислите за мен!

Вуйчото се засегна от това клеветническо подозрение.

— Казваш тия думи, за да ме вкараш в грях! — заоплаква се той. Защо тя не помисли за него? Та нали са кръвни роднини; нивата — и тя е семейна собственост и щеше да остане такава, ако брат му, бог да го прости, не бе рекъл да се задоми и да създаде Осата; та нали той винаги я е пазил като зеницата на окото си и мислел само за нейното добруване.

— Я слушай какво съм намислил! — рече той. — Срещу нивата ще ти прехвърля дълга на Малаволя; това са цели четирийсет унции, с разноските и лихвите ще станат петдесет; хем ще получиш къщата с мушмулата, от нея ще имаш по-голяма полза, отколкото от нивата.

Осата кипна:

— Дръжте си къщата с мушмулата, много ми е притрябвала! Аз ще си държа нивата, знам какво да правя с нея!

Сега пък вуйчо Разпети побесня от яд и каза, че знаел много добре за какво й трябвала нивата — искала да я даде на оня дрипльо Алфио Моска, той да я лапне; та нали затова я задирял. Ама той, вуйчо Разпети, нямало да позволи на Алфио Моска да стъпи нито в двора, нито в дома му, защото в края на краищата и той бил мъж, и той имал чест.

— Охо, вие комай се правите, че ревнувате! — възкликна Осата.

— Разбира се, че ревнувам! — викна вуйчо Разпети. — Беснея от ревност! — После се развика, че бил готов да плати пет лири на тоя, дето се съгласи да строши кокалите на Алфио Моска.

Но нямало да го стори, защото бил християнин и се боял от бога; лошото е, че днес, който е честен, все го мамят, доверчив ли си — спукана ти е работата; той минавал честичко край къщата на Малаволя, а хората почнали да му се присмиват и да разправят, че ходел там на поклонение, също като ония, дето отиват да се покланят на Богородицата в Онина. За отплата Малаволя му сваляли шапка, а децата, щом го зърнели в горния край на уличката, хуквали да бягат, сякаш змей виждали; но досега никой от тях не му бил казал нито дума за парите за лупината, ето на, наближава задушница, а бай Нтони се канел да задомява внучката си.

Вуйчо Разпети се отбиваше при Пачи крак, за да си излее болката, нали — както разправяше на другите — Пачи крак го бил забъркал в тая каша; другите обаче твърдяха, че той отивал при Пачи крак, за да хвърли още един поглед на къщата с мушмулата; а Щурата, която се навърташе натам, защото й бяха казали, че нейният Менико бил отишъл с лодката на Малаволя и тя мислеше, че ще го намери у тях, видеше ли брат си Разпети, почваше да крещи като злокобна птица и той побесняваше от яд.

— Тая проклетница ще ме вкара в грях! — мърмореше Оглушката.

— До задушница има време — успокояваше го Пачи крак. — Имайте малко търпение. Да не сте си наумили да изпиете кръвчицата на бай Нтони? Та вие нищо не губите, нали знаете, че лупината беше мухлясала.

Не, той нищо не знаел, знаел само, че животът му е в божите ръце. А когато минавал пред портата на Пачи крак, децата на Малаволя не смеели да се покажат на пруста.

Щом срещнеше Алфио Моска с магарешката каручка — Алфио го поздравяваше най-нахално и сваляше шапка, — вуйчо Разпети побесняваше от яд и от ревност заради нивата.

— Седнал да примамва племенницата ми заради тая нива! — мърмореше той на Пачи крак. — Голтак! Цял ден се разхожда с магарешката си каручка, само това прави, само това има. Гладник с гладник! Разбойник неден! Лъже оная вещица, моята племенница, че е влюбен в свинската й зурла, за да й лапне имота!

А когато нямаше друга работа, заставаше до чичо Санторо, пред кръчмата на Сантуца, сякаш и той беше клетник като него; не влизаше да изпие поне чаша вино, ами почваше да се вайка също като чичо Санторо, като че ли и той просеше:

— Компаре Санторо, ако племенницата ми Осата се завърти насам, когато Алфио Моска кара виното на дъщеря ви Сантуца, внимавайте какво правят двамата.

А чичо Санторо, който седеше с угаснали очи и с броеница в ръце, му отвръщаше да бъде спокоен, той щял да изпълни заръката, нали тъкмо затуй стоял тук, и муха да прехвръкне, пак щял да я усети. Затова дъщеря му Марианджела го укоряваше:

— Тебе какво те засяга? Защо се бъркаш в работите на Оглушката? И без това не харчи пукната пара в кръчмата, само виси пред вратата.

Алфио Моска изобщо не мислеше за Осата; той мислеше само за Мена, внучката на бай Нтони. Виждаше я всеки ден — кога на двора, кога на пруста или пък когато отиваше да наглежда пилците в кокошарника; чуеше ли да кудкудякат кокошките, които й бе подарил, вълнуваше се и все му се струваше, че самият той е там, в двора на къщата с мушмулата, и ако не беше само един беден колар с магарешка каручка, щеше да поиска Света Агата за жена и щеше да я откара с каручката. Почнеше ли да мисли така, в главата му нахлуваха рой слова, които искаше да й каже, ала като я срещнеше, езикът му се вдървяваше и Алфио почваше да се върти насам-натам и да й говори за виното, което караше на Сантуца, и за своето магаре — клетото животинче, то можело да тегли товар от четири квинтала, по-добре и от муле.

Мена галеше клетото добиче, а Алфио се усмихваше, сякаш тия ласки бяха предназначени за него.

— Ех, компаре Мена, ако моето магаре беше и ваше!

Мена въздишаше, поклащайки глава, и си мислеше колко по-добре щеше да бъде, ако Малаволя бяха каруцари — така поне баща й нямаше да загине както си отиде.

— Морето е горчиво — повтаряше тя, — морякът умира в морето.

Алфио бързаше да закара виното на Сантуца, ала не се решаваше да си тръгне и продължаваше да разправя колко е хубаво човек да е кръчмар, защото от тоя занаят винаги се печели, а пък ако цената на ширата се покачи, достатъчно е да налееш повече вода в буретата.

Чичо Санторо така натрупа пари, а сега проси, за да убива времето.

— Изкарвате ли добри пари, като пренасяте виното? — запита го Мена.

— Да, но през лятото, когато може да се пътува и нощем. Тогава си изкарвам добра надница. Това клето добиче си изкарва хляба. Щом успея да посъбера малко пари, ще си купя муле и ще се замогна. Ще стана истински колар като компаре Чингиалента.

Момичето слушаше захласнато компаре Алфио, а посивялата маслина шушнеше като ромон на дъжд и сееше по улицата сухи, сгърчени листа.

— Ето на, зимата иде и ще трябва да дочакам лятото, за да сторя каквото съм намислил.

Мена следеше с поглед сянката на облаците, която бягаше по нивята; стори й се, че това е посивялата маслина, тръгнала нанякъде; така се гонеха и мислите в нейната глава и тя каза на Алфио;

— Компаре Алфио, да знаете, че онова, дето се говори за сина на бай Фортунато Чипола, няма да го бъде, защото най-напред трябва да изплатим дълга за лупината.

— Радвам се. Значи, ще си останем съседи — отвърна Моска.

— Сега, като се върне Нтони от казармата, всички, заедно с дядо, ще се запретнем да си изплатим дълга. Мама взе да тъче платно за Госпожата.

— Ех, не е лошо и да си дрогерист! — въздъхна Моска.

В тоя миг на уличката се показа комаре Венера Кьопчовица с вретеното в ръка.

— Ой, боже господи! Някой идва! — възкликна Мена и влезе в къщи.

Алфио също понечи да си тръгне и шибна магарето с камшика.

Кьопчовица му викна:

— Хей, компаре Алфио, къде сте се забързали? Искам да ви попитам дали това вино, дето го карате на Сантуца, е от същата бъчва като миналата седмица.

— Не знам. Аз получавам виното в буретата.

— Та то е като оцет, става само за салата! — рече Кьопчовица. — Същинска отрова. Така забогатя Сантуца, а за да лъже хората, взе, че окачи на гърдите си иконката на „Дъщеря на Мария“. Ех, какви неща се крият под тази иконка! Днес, ако искаш да си добре, трябва да се заловиш с тоя занаят, иначе ще ти върви рачешката, също като на Малаволя. Чухте ли, че са намерили „Провиденца“?

— Не. Нямаше ме, а и комаре Мена не знаеше нищо.

— Току-що съобщиха новината; бай Нтони хукна към Ротоло, за да види как я влачат към селото. Старецът препускаше като младо момче. Сега, като имат „Провиденца“, Малаволя пак ще се замогнат и Мена пак ще стане добра партия за женитба.

Алфио замълча, защото Кьопчовица бе втренчила в него жълтите си очички, а след малко рече, че бързал да закара виното на Сантуца.

— Нищо не иска да ми каже! — измърмори Кьопчовица. — Седнал да ми се прави на три и половина. Като че ли не съм те виждала с очите си!

„Провиденца“ бе докарана на брега така, както я бяха намерили отвъд Нос дей Мулини: разбита, склещена между скалите, с кила нагоре. На брега се бяха скупчили всички мъже и жени от селото, сред тях стърчеше и бай Нтони. Някои дори подритваха „Провиденца“, за да й опитат здравината. Подритваха я, сякаш не принадлежеше на никого, а клетият старец се чувствуваше така, като че ли го ритаха него в корема.

— Ама и вие имате едно провидение! — му каза дон Франко, който беше дошъл по риза, с широкополата си шапка и димеше със своята лула.

— Ех, става за огъня — заключи бай Фортунато Чипола, а компаре Зурлата, който разбираше от тия работи, добави, че лодката сигурно е потънала изведнъж, без тия, дето са били вътре, да могат да извикат: „Исусе, спаси ни!“, защото морето беше отнесло и мачтите, и веслата, и платната — всичко, до последното дървено клинче.

— Татко сядаше тук, дето е новият ключ — разправяше Лука, който се беше покатерил на лодката. — Тук, отдолу, беше поставена лупината.

От лупината обаче нямаше и помен, защото морето я беше отнесло всичката. Тъкмо за това Маруца остана в къщи и не искаше да види „Провиденца“, докато е жива.

— Дъното се е запазило, може да се закърпи — отсече майстор Кьопчо калафатаджията, като подритваше „Провиденца“ със своите крачища. — Ще сменя няколко дъски от обшивката, ще я позакърпя и ще ви я пусна отново на вода. Ех, няма да може да издържа на голямо вълнение, удари ли я някоя вълна отстрани, ще я разбие като гнила бъчва. Но ще става за риболов край брега или при тихо море.

Бай Чипола, компаре Зурлата и компаре Кола слушаха и си мълчаха.

Накрай бай Фортунато заключи важно:

— Да, разбира се! Така е по-добре, отколкото да я хвърлят в огъня.

А вуйчо Разпети, който зяпаше, сложил ръце отзад, добави:

— Много се радвам! Хора сме, трябва да се радваме на щастието на другите; нали поговорката казва: „Пожелай добро на съседа си, че и на тебе да ти се връща“.

Децата се бяха настанили в „Провиденца“ заедно с други хлапетии, които също пожелаха да се покатерят в лодката.

— Като я поправят, „Провиденца“ ще стане също като „Кончета“ на чичо Кола — рече Алеси.

Децата пъшкаха, пухтяха и се напъваха и те да издърпат и избутат лодката към вратата на майстор Кьопчо калафатаджията, където бяха наредени големи камъни, върху които поставяха лодките; там беше и казанът за смолата, а край зида бяха струпани цял куп ребра и обшивки.

Алеси блъскаше децата, които искаха да се покатерят на лодката или да помагат, за да запалят огъня под казана с катран. Те го удряха, а той хленчеше и заплашваше:

— Ще видите вие, като се върне брат ми Нтони от казармата…

Наистина Нтони писа да му пратят документите и бе освободен от служба, макар и секретарят дон Силвестро да ги уверяваше, че ако послужел още шест месеца, щели да освободят от казармата и брат му Лука. Но Нтони не искаше да служи нито ден повече след смъртта на баща си; Лука трябваше да направи като него; когато узна, че баща му е загинал, той изплака мъката си там, където служеше, и ако не бяха ония кучета, неговите началници, не би се и помръднал.

— Нямам нищо против да служа вместо Нтони — каза Лука. — Като се прибере той, ще можете да пуснете „Провиденца“ в морето и няма да имате нужда от помощници.

Бай Нтони сияеше от радост и все говореше:

— Ето един истински Малаволя! Досущ като баща си Бастианацо, чието сърце беше безкрайно добро като божието милосърдие!

Една вечер, когато лодките се прибраха на брега, бай Нтони дотича запъхтян в къщи и рече:

— Ето писмото! Даде ми го майстор Чирино, когато отивах да нося кошовете у Папафаве.

Дългата пребледня от радост и всички се втурнаха в кухнята да видят писмото.

Нтони пристигна с накривена моряшка шапка, с рубашка със звездички и майка му не се насищаше да я опипва, докато ситнеше след него сред приятелите и роднините, който бяха дошли да го посрещнат на гарата; къщата и дворът се изпълниха с народ също както преди, когато загина Бастианацо, само че сега никой не мислеше за него. Само старѝте хора помнят някои неща така, сякаш са станали вчера; ето на, Щурата продължаваше да седи край зида пред къщата на Малаволя, чакаше Менико и щом чуеше стъпки, почваше да върти глава и да оглежда уличката.

VI

Нтони се прибра в неделя и тръгна от врата на врата да се здрависва с близки и познати; всички бяха наизлезли да го видят. Приятелите му вървяха след него, а момичетата се надвесваха от прозорците; не се показа само Сара, дъщерята на комаре Туда.

— Тя се премести в Онина, при мъжа си — обясни му Сантуца. — Омъжи се за Менико Тринка, вдовец с шест деца, но е пълен с пари. Сватбата стана няма и месец след смъртта на първата му жена, постелята й още не беше изстинала. Боже опази!

— Вдовецът е също като войник — добави Кьопчовица. — „Войнишката любов е краткотрайна — забие ли барабанът, сбогом, госпожо!“ А на всичко отгоре стана и нещастието с „Провиденца.“

Комаре Венера, която бе ходила на гарата, когато Нтони отиваше войник, за да види дали Сара, дъщерята на комаре Туда, ще дойде да го изпрати, защото ги бе виждала да разговарят през зида на лозето, сега искаше да види как ще посрещне Нтони тази новина. Но времето беше заличило и тази работа, нали казват: „Далеч от очите, далеч от сърцето“. Пък и Нтони бе решил да си гледа живота.

— Компаре Менико иска да умре като рогоносец — рече той, за да се утеши.

Това се хареса на Зурлата, която по-рано го бе нарекла „дръвник“, а сега виждаше, че е хубаво момче и би предпочела да се хване с него вместо с оня нехранимайко Роко Спату, дето не чинеше пукната пара и с когото бе тръгнала, защото нямаше друг.

— Аз хич не ги обичам такива пеперудки, дето се любят с двама-трима наведнъж — каза Зурлата, като притегляше краищата на забрадката си и се преструваше на божа кравичка. — Обичам ли някого, няма да го зарежа дори заради Виктор Емануил, нито заради Гарибалди, така да знаете!

— Аз знам кого обичате — отвърна Нтони с ръце на пояса.

— Нищо не знаете, компаре Нтони. Това са само клюки. Ако ми се обадите някой ден, ще ви обясня всичко.

— Зурлата е хвърлила око на Нтони, внука на бай Нтони. Какъв късмет има братовчедката Ана! — рече комаре Венера.

Нтони си тръгна, като пристъпяше наперено и се поклащаше; след него вървяха приятелите му, а той искаше всеки ден да е неделя, та да може да се перчи с рубашката си със звездичките; следобед, за да се позабавлява, той се сби с компаре Пицуто, който не се боеше и от бога, въпреки че не бе ходил войник, и го изтъркаля на земята пред кръчмата с разкървавен нос; Роко Спату обаче излезе по-силен от Нтони и го повали. Ония, дето се бяха струпали да зяпат, възкликнаха:

— Брей, да му се не видяло! Тоя Роко бил силен като майстор Кьопавия! Ако рече да се хване на работа, леко ще си изкарва хляба!

А Пицуто, който не искаше да се признае за победен, размахваше бръснача си и повтаряше:

— И аз имам какво да покажа; виждате ли го тоя?

Нтони се весели цял ден, а вечерта, когато останаха да си приказват около масата, докато майка му го разпитваше за това-онова, докато сънливите му братчета го гледаха с опулени очи и Мена току опипваше шапката и рубашката със звездичките, за да разбере как са направени, дядото му съобщи, че му е намерил работа на гемията на компаре Чипола, и то с добра надница.

В същото време бай Фортунато разправяше на хората пред бръснарницата на Пицуто:

— А бе съгласих се да ги взема, защото ми дожаля. Когато бай Нтони ме запита под бряста имам ли нужда от хора за гемията, казах „да“, за да не му откажа. Не че имам нужда от помощ, но нали приятел в нужда се познава. Пък и бай Нтони е толкова стар, че каквото му дадеш, все едно, че си го хвърлил на вятъра!…

— Може да е стар, но си разбира от занаята — отвърна Пачи крак. — Няма да си хвърлите парите на вятъра, пък и внука му си го бива, всеки би го взел за работник.

А бай Нтони разправяше:

— Щом майстор Бастиано поправи „Провиденца“, ще излезем с нашата лодка и няма да работим на надница.

Сутринта той отиде да събуди внука си два часа преди съмване, а на Нтони му се искаше да се потъркаля още малко в постелята: когато излезе на двора, прозявайки се, Тримата влъхви висяха още високо някъде към Онина. Зорницата грееше от другата страна, а небето гъмжеше от звезди, също като черното дъно на тиган, по което подскачат сладки с каймак.

— Уф! Все едно, че съм в казармата и тръбата е свирила за ставане — измърмори Нтони. — Защо ми трябваше да се прибирам у дома!

— Я мълчи, че дядо е тук, подрежда мрежите, станал е цял час преди нас! — сряза го Алеси.

Алеси беше досущ като Бастианацо, бог да го прости. Дядото сновеше из двора с фенера, а отвън долитаха стъпките на мъжете, които щяха да излязат в морето и чукаха от врата на врата, за да викат другарите си. Но като стигнаха на брега и пред тях се разстла мастиленото море, в което се оглеждаха звездите, като чуха плясъка на прибоя и видяха да мъждукат фенерите на лодките, Нтони изведнъж се развесели. Протегна се и възкликна:

— Ех, колко е хубаво да се прибереш у дома! Пък и морето ми е познато.

Да, бай Нтони винаги казваше, че рибата не може без вода, а щом си се родил риба, ти принадлежиш на морето.

Докато оправяха платната на гемията, всички закачаха Нтони, загдето Сара го била зарязала; гребяха и „Кармела“ се носеше бавно, а спуснатите мрежи се извиваха след нея като опашката на змия.

— „Срещни — залюби, отмини — отлюби“ — казва поговорката. Затова Сара те заряза.

— Жената и в кафез да я сложиш, пак ще му намери колая — добави чичо Кола.

— Момичета колкото щеш — отвърна Нтони. — В Неапол тичаха след мен като палета.

— Да, ама в Неапол си носил дрехи от сукно, шапка с надпис и обувки на краката си — рече Бараба.

— В Неапол има ли такива хубавици като в нашето село?

— Нашите хубавици нищо не струват пред ония в Неапол. Аз си имах една, ходеше с копринена рокля, с червени панделки в косата и с везано елече със златни пагони, също като на нашия капитан. Беше едно парче, няма какво да ви разправям. Водеше на разходка децата на господарите си, с друго не се занимаваше.

— По оня край сигурно се живее хубаво! — забеляза Бараба.

— Хей, вие от левия борд! Вдигнете веслата! — викна бай Нтони.

— Проклетници недни! Гемията ще се удари в мрежите! — завика откъм кърмата чичо Кола. — Я стига сте дрънкали! За какво сме дошли — езиците ли да си чешем, или работа да вършим!

— Вълнението ни бие отзад! — обади се Нтони.

— Я внимавай, кучи сине! — викна Бараба. — Заради твоите хубавици ще си загубим надницата!

Тогава Нтони вдигна веслото и рече:

— Твойта вяра! Ха си го казал още веднъж, ха съм те праснал с веслото по тиквата!

— Я го виж ти! — надигна се чичо Кола откъм кърмата. — В казармата ли те научиха на това, човек да не може дума да ти каже?

— Щом е така, ще си отида — отвърна Нтони.

— Върви си. Бай Фортунато има пари, ще си намери друг работник.

— Слугата трябва да е търпелив, а господарят — разумен — обади се бай Нтони.

Нтони започна да гребе, мърморейки, защото нямаше как да се прибере пеша, а компаре Зурлата, за да ги помири, каза, че е време за закуска.

Слънцето вече изгряваше, та нямаше да е зле да пийнат глътка вино, още повече, че бе излязъл вятър. И докато гемията се полюшваше в очертания от мрежите кръг, момчетата почнаха да дъвчат, като притискаха между коленете си шишетата с вино.

— Който се обади пръв, ще изяде един ритник по задника! — рече чичо Кола.

За да не получат ритника, всички почнаха да дъвчат най-старателно и гледаха вълните, които се носеха откъм морето, търкаляйки се една след друга, без да вдигат пенливи гребени, също като зелени мехове, дето в слънчев ден напомнят мрачно небе и мастиленочерно море.

По едно време чичо Кола се обади:

— Довечера бай Чипола ще попсува, ама какво да правим — в такова море риба не се лови.

Компаре Зурлата най-напред го срита по задника, защото тъкмо чичо Кола бе нарушил пръв наредбата, която бе издал, сетне рече:

— И без това сме тук, по-добре да почакаме, докато стане време да изтеглим мрежите.

— Вълнението е откъм морето, това е хубаво — добави бай Нтони.

— Ах, вие! — мърмореше през това време чичо Кола.

Понеже се разприказваха, Бараба се обърна към Нтони Малаволя:

— Ще ми дадеш ли една угарка от пура?

Въпреки че се бяха скарали, Нтони отвърна:

— Нямам, но ще ти отчупя от моята.

Мъжете седяха на дъното на гемията, опрели гръб в седалките, със скръстени зад тила ръце, и всеки си тананикаше тихичко някоя песен, за да не задреме, защото слънцето бе започнало да припича и ги караше да притварят очи; а когато кефалите заподскачаха над водата, Бараба започна да щрака с пръсти.

— Нали си нямат друга работа, скачат и си играят — обади се Нтони.

— Хубава пура. Все такива ли пушеше в Неапол? — запита го Бараба.

— Да, и то много.

— Я, тапите взеха да потъват! — викна компаре Зурлата.

— Виждаш ли къде стана нещастието с „Провиденца“, с баща ти? — рече Бараба. — Хей там, при носа, при ония бели къщи, дето блестят на слънцето и дето морето е като позлатено.

— Морето е горчиво и морякът загива в морето — отвърна Нтони.

Бараба му подаде своето шише, а после започнаха да ругаят шепнешком чичо Кола, който се държеше като копой с рибарите от гемията, сякаш сам бай Чипола беше при тях да ги надзирава какво правят.

— И всичко това, за да се представи, че без него гемията няма да свърши никаква работа — добави Бараба. — Копой такъв!

— А сега ще му каже, че рибата е уловена благодарение на него, въпреки вълнението, защото единствен той разбира от риболов. Я виж, мрежите съвсем потънаха, тапите не се виждат.

— Момчета! — викна чичо Кола. — Хайде да изтеглим мрежите! Ако вълнението се засили, ще ги отнесе!

— Хооп! Хооп! — започнаха да подвикват рибарите, докато теглеха въжетата.

— О, свети Франциск! — викаше чичо Кола. — Просто не мога да повярвам, че сме уловили всичката тая божия благодат въпреки вълнението!

Като ги издърпваха, мрежите гъмжаха от риба и блестяха на слънцето, а дъното на гемията сякаш бе пълно с живак.

— Сега бай Фортунато ще остане доволен — рече Бараба почервенял и потънал в пот — и няма да мърмори заради трите карлини, които ни дава за надница!

— Такава ни била съдбата — добави Нтони, — да превиваме гръб за другите, а щом посъберем малко пари, току-виж, нещо се случи и всичко отива по дяволите.

— От какво се оплакваш? — запита го дядо му. — Нали компаре Фортунато ти дава надница?

Малаволя се залавяха за каква ли не работа, само и само да изкарат пари. Дългата взимаше да тъче платно, ходеше да пере и чуждо пране; бай Нтони и внуците му работеха на надница, всеки помагаше с каквото можеше, а когато го свиеше ишиасът, старецът оставаше на двора, за да кърпи мрежи, да плете кошове и да поправя сечивата, защото разбираше от всичко в рибарския занаят. Лука работеше на строежа на железопътния мост за петдесет стотинки на ден, въпреки че брат му Нтони го убеждаваше, че тия пари няма да стигнат и за ризите, дето къса, като носи кошовете с камъни; но Лука не обръщаше внимание, че съсипва и гърба си. Алеси пък ходеше да събира раци край скалите или червейчета за стръв — продаваха се по десет петака връзката — и понякога стигаше чак до Онина и нос дей Мулини и се прибираше с разкървавени крака. За поправката на „Провиденца“ компаре Кьопчо получаваше всяка събота сума ти пари, а за да съберат ония четирийсет унции, трябваше и кошове да се плетат, и камъни за железницата да се носят, и стръв за десет петака да се събира, и платно да се бели във вода до коленете и с това слънце над главата. Задушница дойде, а вуйчо Разпети продължаваше да се разхожда из уличката с ръцете отзад — същински змей.

— Комай ми намирисва на съдия-изпълнител! — разправяше вуйчо Разпети на дон Силвестро и на викария дон Джамария.

Като научи какво е говорил Оглушката, бай Нтони отиде при него и му рече:

— Няма да стигнем до съдия-изпълнител, вуйчо Разпети. Малаволя винаги са били честни платци, никога не е ставало нужда да ги гонят със съдия-изпълнител.

Вуйчо Разпети, който се беше облегнал на зида под навеса в двора и надзираваше как нареждат вършината, отвърна:

— Това не ме интересува. Ти трябва да ми върнеш дълга, това е то.

Най-сетне се намеси викарият, та Оглушката се съгласи да почака до Коледа и взе като лихва седемдесет и пет лири, които Маруца бе събирала петак по петак в чорапа, скътан под дюшека.

— Ама че работа! — мърмореше Нтони, внукът на бай Нтони. — Да се претрепваме от сутрин до вечер заради вуйчо Разпети! Съберем ли една лира, Оглушката я слага в джоба си.

Дядото и Маруца се утешаваха с празни мечти за лятото, когато щяло да има аншоа за осоляване и опунциите щели да дадат много плод; крояха планове да отидат на лов за тон и за рибата меч, дето се изкарвали добри пари, а междувременно майстор Тури щял да поправи „Провиденца“. Тия разговори се водеха обикновено на пруста или след вечеря; децата слушаха внимателно, подпрели главите си с ръце, но Нтони, който се бе върнал отдалеч и познаваше света по-добре от тях, се отегчаваше от тия приказки и предпочиташе да се навърта около кръчмата, където се събираха сума ти безделници и където седеше и чичо Санторо; той беше най-голямото зло и му беше намерил колая: протягаше ръка на минувачите и фъфлеше молитви. Понякога Нтони се отбиваше при компаре Кьопчо, уж да погледне какво става с „Провиденца“, а всъщност — да си поговори с Барбара, която, щом се появеше Нтони, идваше да слага съчки под казака.

— Ех, комаре Барбара, вие сте винаги заета — казваше й Нтони. — Вие сте дясната ръка в тая къща, затова баща ви не иска да ви задоми.

— Не иска да ме задомява с хора, които не ми подхождат — отвръщаше Барбара. — Всяка жаба да си знае гьола.

— Ех, комаре Барбара, кажете само една дума и ще остана при вас!

— Какво говорите, компаре Нтони? Мама преде в двора, ще ни чуе!

— Говоря за тия сурови съчки, дето не щат да се разпалят. Оставете аз да се справя с тях.

— Вярно ли е, че се отбивате насам, за да видите Зурлата, когато се покаже на прозореца?

— Комаре Барбара, та аз идвам тук по съвсем друга работа. Идвам да разбера какво става с „Провиденца“.

— Работата върви и татко казва, че ще можете да я пуснете на море за бъдни вечер.

Коледните празници наближаваха и Малаволя започнаха да се отбиват все по-често в двора на майстор Тури Кьопавия. Цялото село се готвеше за празника; във всеки дом украсяваха иконите на светиите с клонки и портокали, а децата се трупаха около гайдата, която свиреше пред осветените малки параклиси до вратните. Само в Дома на Малаволя статуята на Христос стоеше на тъмно, а Нтони, внукът на бай Нтони, задиряше момите където му падне, та Барбара Кьопчовица му казваше:

— Като излезете в морето, ще се сетите ли поне, че съм топила катрана за вашата „Провиденца“?

Пачи крак разправяше, че всички момичета си оспорвали Нтони, а вуйчо Разпети хленчеше:

— Съсипаха ме! Искам да ги видя откъде ще вземат пари за лупината, ако Нтони се задоми; а им трябва и зестра за Мена, за данъка за къщата. Ами тая шашма със зестрата, дето я извадиха на бял свят в последния момент? Ето на, наближава Коледа, а Малаволя не се вестяват никакви.

А бай Нтони идваше при него — било на площада, било под навеса, и му казваше:

— Какво да правя, като нямам пари? Камъкът пуска ли кръв? Направете ми тая услуга, почакайте ме до юни, ако ли не — вземете и „Провиденца“, и къщата с мушмулата. Нямам друго.

Оглушката стоеше облегнат на зида и отвръщаше:

— Аз си искам парите. Казахте, че сте почтени люде, че няма да ми плащате с празни приказки за „Провиденца“ и за къщата с мушмулата.

Той се бе съсипал от яд, не слагаше залък в уста, не го хващаше сън и не можеше дори да излее гнева си, като каже, че тая работа ще свърши със съдия-изпълнителя, защото бай Нтони тозчас пращаше при него я дон Джамария, я секретаря да го молят да се смили; не смееше да се покаже и на площада по своите работи, защото, щом го зърнеха, Малаволя се залепваха за него и всички в селото бяха почнали да говорят, че тия пари били прокълнати. Не можеше да си излее болката и срещу Пачи крак, който му затваряше веднага устата, като му напомняше, че лупината била мухлясала и че в случая той бил само посредник. „Все пак би могъл да ми направи тази услуга!“ — рече си изведнъж вуйчо Разпети; той бе измислил нещо, което му хареса толкова много, че не можа да мигне цяла нощ; едва дочака да съмне и хукна при Пачи крак, който излезе на вратата, като продължаваше да се прозява и протяга.

— Ще се престорите, че уж сте откупили моя кредит за лупината — рече му вуйчо Разпети. — Така ще можем да пратим съдия-изпълнителя при Малаволя, вие ще си искате парите, за вас няма да седнат да разправят, че сте лихвар, нито че тия пари са прокълнати.

Пачи крак се ухили:

— Измислили сте го нощес, затова ме събудихте, нали?

— Дойдох да ви кажа и за ония вършини; ако искате, елате да ги вземете.

— Щом е така, пратете съдия-изпълнителя, но да знаете — на ваши разноски — отвърна Пачи крак.

А комаре Грация, нали имаше добро сърце, нарочно излезе по риза, за да попита мъжа си:

— Защо идва вуйчо Разпети? Какво си е наумил? Я оставете на мира тия клети Малаволя, те и без това си имат достатъчно беди на главата.

— Я си гледай хурката! — сряза я компаре Тино. — На вас жените косата ви е дълга, ама умът ви е къс!

После закуцука към компаре Пицуто, за да си пийнат. Комаре Грация скръсти ръце на корема си и промълви:

— Ех, ще им отровят Коледата на тия клетници!

Малките параклиси пред всеки дом бяха украсени с клончета и портокали, а вечер, когато минаваше гайдарят, запалваха и свещите, ечаха литании, също като на празник. Децата си играеха на лешници на улицата, а когато Алеси се спираше при тях и разкрачваше крака, за да ги погледа, те му викаха:

— Ако нямаш лешници за игра, върви си. Нали сега ще ви вземат къщата.

И наистина съдия-изпълнителят пристигна с файтон точно преди Коледа, дойде заради Малаволя и разбуни цялото село. Той остави изпълнителния лист на скрина, до статуята на Христа.

— Разбрахте ли, че съдия-изпълнителят идвал у Малаволя? — разправяше комаре Венера наляво и надясно. — Горко им сега!

А мъжът й, който просто не можеше да повярва, че е излязъл прав, почна да вика и да гълчи:

— Аз нали ти казвах, че никак не ми харесва, дето тоя Нтони се навърта около нас!

— Я по-добре млъкни — сряза го жена му, — че и без това не разбираш нищо от тия работи. Това си е наша работа. Момичетата се задомяват така, иначе ще ти увиснат на врата като празни торби.

— Какво ти задомяване! Нали вече е дошъл съдия-изпълнителят!

Тогава Кьопчовица щеше да му издере очите:

— Нима не знаеше, че ще идва съдия-изпълнителят? Ама ти си такъв: на умряло куче нож вадиш, чакаш все наготово, не смееш да си мръднеш пръста. Пък и съдия-изпълнителят не яде хора я!

Вярно е, че съдия-изпълнителят не яде хора, ала Малаволя бяха като гръмнати, насядали в кръг на двора, и само се гледаха. Тоя ден след посещението на съдия-изпълнителя никой от Малаволя не сложи залък в уста.

— Дявол да го вземе! — избухна Нтони. — Не стига, че сме такива нещастници, ами седнали да ни пращат и съдия-изпълнителя, за да ни довършат!

— Какво ще правим сега? — вайкаше се Дългата.

И бай Нтони не знаеше какво да прави; по едно време грабна изпълнителния лист и с двете си по-големи внучета отиде при вуйчо Разпети, за да му каже да вземе „Провиденца“, която майстор Бастиано бе вече успял да поправи; гласът на клетия старец трепереше също както при смъртта на сина му Бастианацо.

— Аз не знам нищо — отвърна Оглушката. — Нямам вече нищо общо с тая работа. Продадох кредита на Пачи крак и трябва да се оправяте с него.

Като ги видя да се задават един след друг, Пачи крак започна да се почесва по главата.

— Какво да правя? — рече им той. — Аз съм беден човек, трябват ми пари. За какво ми е вашата „Провиденца“? Та аз не съм рибар. Виж, вуйчо Разпети може да я купи. Ще се опитам да ви помогна. Ей сега ще отида при него.

Бедните хорица седнаха на зида да го почакат и не смееха да се погледнат в очите; ала от време на време поглеждаха към оня край на улицата, откъдето трябваше да се върне Пачи крак. Най-после той се появи, пристъпвайки съвсем бавно, но когато искаше, можеше да върви и по-бързо въпреки сакатия си крак.

— Каза ми, че не я искал, защото била прогнила като стара обувка — викна им Пачи крак още отдалече. — Съжалявам, нищо не можах да направя.

И така, Малаволя се върнаха в къщи с изпълнителния лист в ръка.

Но все пак трябваше да направят нещо, защото им бяха казали, че тоя изпълнителен лист, дето се мъдри на скрина, може да лапне и скрина, и къщата, и тях.

— Трябва да поискаме съвет от секретаря дон Силвестро — сети се Маруца. — Я му отнесете ония две кокошки, все ще измисли нещо.

Дон Силвестро им каза да не губят време и ги прати при един добър адвокат, на име доктор Шипиони, който живееше на улица Амалати, точно срещу оборите на чичо Криспино. Адвокатът беше млад, но така умееше да говори, че можеше да сложи в джоба си всички стари адвокати, дето искаха по пет унции само за да си отворят устата, а той се задоволяваше с двайсет и пет лири.

Адвокатът Шипиони беше зает — свиваше си цигари, та затова, преди да ги приеме, ги връща на няколко пъти; а те идваха като шествие, наредени един след друг; отначало с тях идваше и Дългата с детето на ръце, за да им помогне да се защитят, та тоя ден всички си изгубиха надницата. След като прочете документите и можа да разбере нещо от обърканите отговори, които трябваше да вади с клещи от устата на бай Нтони, докато другите се свиваха на столовете и не смееха да гъкнат, адвокатът прихна да се смее от все сърце; тогава всички се разсмяха с него, смееха се, без да знаят защо, ей така, за да си поемат дъх.

— Няма какво да се намесвам. Не е необходимо — заяви адвокатът.

И понеже бай Нтони току повтаряше, че бил идвал съдия-изпълнителят, той продължи:

— Ако ще, съдия-изпълнителят може да идва всеки ден, негова си работа. Така на кредитора ще му омръзне да плаща разноските. Не могат да ви вземат нищо, защото къщата е зестра на снаха ви, а за лодката ще обжалваме от името на майстор Тури Кьопавия. Вашата снаха няма нищо общо със сделката с лупината.

Адвокатът продължи да говори, без да плюе, без да се почесва по главата; говори за повече от двайсет и пет лири, така се разприказва, че дори и бай Нтони и внуците му ги засърбя езикът да вземат и те думата, за да изрекат в своя защита всички доводи, които се въртяха в главите им. Те си тръгнаха замаяни, съкрушени от собствените си доводи и през целия път до къщи ръкомахаха и премисляха отново думите на адвоката. Този път Маруца не бе отишла с тях, но щом ги видя да пристигат със зачервени лица и грейнали очи, сякаш цял товар се смъкна от гърба й, успокои се и зачака да й разправят какво е казал адвокатът. Но всички мълчаха и се споглеждаха.

— Е, какво стана? — запита ги тя, понеже изгаряше от нетърпение.

— Няма нищо страшно! — отвърна спокойно бай Нтони.

— Ами какво каза адвокатът?

— Тъкмо адвокатът ни каза, че няма нищо страшно.

— Добре де, ама какво каза? — настоя Маруца.

— Човекът си знае работата! Мъж на място! Халал да са му двайсет и петте лири!

— Но какво ви каза да направим?

Дядото погледна внука, внукът погледна дядо си.

— Нищо — отвърна бай Нтони. — Каза, че няма нужда да правим никакви постъпки.

А Нтони добави по-смело:

— Няма да плащаме нищо на вуйчо Разпети, той не може да ни вземе нито къщата, нито „Провиденца“… Не му дължим нищо…

— Ами лупината?

— Вярно! Ами лупината? — повтори бай Нтони.

— Лупината ли?… Нито сме я изяли, нито сме я сложили в джоба си. Вуйчо Разпети не може да ни вземе нищо. Адвокатът каза, че той щял да плати и разноските.

Всички млъкнаха, а Маруца още не можеше да повярва на ушите си.

— Значи, каза да не плащаме, а?

Нтони се почеса по главата, а дядото добави:

— Вярно, той ни даде лупината и трябва да я плащаме.

Ето ти беля! Сега, когато адвокатът не беше при тях, излизаше, че трябва да плащат. Бай Нтони поклати глава и рече:

— Дума да не става! Малаволя винаги са били честни! Вуйчо Разпети ще получи и къщата, и лодката, всичко! Да става каквото ще!

Клетият старец съвсем се беше объркал, а снаха му плачеше тихичко, заровила лице в престилката си.

— Тогава да отидем при дон Силвестро — отсече бай Нтони.

Съгласиха се. Дядото, внуците и снахата заедно с момиченцето — отново цяло шествие — се запътиха при общинския секретар да му поискат съвет какво да сторят, за да си платят дълга, че вуйчо Разпети да не им праща други известия на гербова хартия, дето могат да глътнат и къщата, и лодката, и тях. Дон Силвестро, който разбираше от закони, бе седнал да прави някаква клетка-капан, която мислеше да подари на децата на Госпожата. Той не постъпи като адвоката — остави ги да приказват колкото си искат, а в това време продължаваше да пъха пръчки в тръстиковите тръбички. Най-сетне се обади:

— Какво да ви кажа, всичко зависи от комаре Маруца.

Клетата жена не можеше да разбере защо зависи именно от нея.

Дон Силвестро поясни:

— Ще трябва да обявите къщата за продажба, въпреки че вие не сте взели лупината.

— А бе то лупината я взехме всички — измърмори Дългата — и бог наказа всички ни, като прибра моя мъж.

Нещастните невежи хорица седяха на столовете, без да помръднат, и се споглеждаха, а дон Силвестро се хилеше под мустак. После прати да извикат вуйчо Разпети, който довтаса, дъвчейки един сух кестен; току-що се беше наобядвал и малките му очички блестяха повече от обикновено. Отначало той не искаше да чуе нищо, разправяше, че нямал нищо общо с цялата тая работа.

— Аз съм като нисък зид: всички се облягат на него, всички гледат да го използуват; не съм адвокат, не мога да говоря като тях, не мога да се защищавам; ама все едно, че са ми откраднали стоката. Те трябва да знаят, че това, дето го правят на мен, все едно, че го правят на Христа, разпнат на кръста.

Той стоеше облегнат на зида, с ръце в джобовете, и продължаваше да мърмори недоволно и нали дъвчеше кестен, не можеха да разберат какво иска да каже. Дон Силвестро видя голям зор, докато го убеди, че в края на краищата Малаволя не са мошеници, ето на, искат да си платят дълга, нали вдовицата се отказва от зестриния си имот.

— Малаволя са готови да смъкнат и ризата от гърба си, за да не се скарат с вас, ама ако продължавате да ги тормозите, и те ще почнат да ви пращат известия на гербова хартия и тогава где ще му излезе краят? Най-сетне проявете малко милосърдие, дявол да го вземе! Искате ли да се обзаложим, че ако продължавате да се опъвате като магаре на мост, няма да получите нито петак?

Тогава вуйчо Разпети отвърна:

— Добре де, щом е така, нямам какво повече да кажа — и обеща да поговори с Пачи крак. — За приятелите си съм готов на всичко. — Самият бай Нтони можел да потвърди, че е така; после му поднесе табакерата си, погали момиченцето, дори му даде един кестен. — Дон Силвестро знае слабото ми място: не мога да му отказвам. Довечера ще поговоря с Пачи крак, ще му кажа да почака до Великден, стига, разбира се, комаре Маруца да се съгласи да помогне.

Комаре Маруца не знаеше с какво може да помогне, но въпреки това заяви, че е готова да стори каквото трябва, дори веднага, ако е необходимо.

Преди да си тръгне, вуйчо Разпети каза на дон Силвестро:

— Пратете да вземат баклата, дето искате да я садите.

— Добре, добре — отвърна дон Силвестро. — Знам, че сте щедър към приятелите си.

Пачи крак не искаше и да чуе за отлагане: вайкаше се пред хората, скубеше си косата, разправяше, че искали да смъкнат и ризата от гърба му, че щели да оставят и него, и жена му Грация без хляб през зимата, след като го убедили да откупи дълга на Малаволя. Та това били цели петстотин лири, той ги бил отделил от залъка си, за да ги даде на вуйчо Разпети. А жена му Грация, клетата, се пулеше, защото не знаеше откъде мъжът й е взел всичките тия пари, и говореше само хубави неща за Малаволя: добри хора били, всички съседи ги познавали като много почтени. Сега и вуйчо Разпети мина на страната на Малаволя.

— Обещаха да платят, а ако не могат, ще ви дадат къщата. Комаре Маруца обеща да помогне. Нима не знаете, че днес човек трябва да е готов на всичко, за да получи своето?

Тогава Пачи крак се ядоса, разпсува се, навлече си шубата и се развика: нека вуйчо Разпети и жена му си правят каквото искат, защото било явно, че той не чинел пукната пара в собствения си дом.

VII

Тази Коледа се оказа много горчива за Малаволя; точно по това време дойде ред на Лука да служи войник и той тръгна, а близките му не се вайкаха кой знае колко, защото бяха вече обръгнали на всичко. Накривил шапка, сякаш самият той заминаваше, Нтони изпрати брат си и го убеждаваше да не се тревожи, нямало нищо страшно, нали той бил изкарал службата. Тоя ден валеше и улицата се бе превърнала в блато.

— Не идвайте да ме изпращате — повтаряше Лука на майка си, — че гарата е твърде далече.

Той стоеше на прага с вързопче под мишница и гледаше дъжда, който се изливаше върху мушмулата. После целуна ръка на дядо си и на майка си и прегърна Мена и братчетата.

Дългата го гледаше, като тръгна с чадъра в ръка, придружаван от целия род, подскачайки по камъните из уличката, която приличаше на блато; и нали беше момче на място, също като дядо си, още докато стоеше на пруста, си бе запретнал крачолите на панталоните, въпреки че щяха да му дадат войнишка униформа и панталоните нямаше да му потрябват.

„Виж, тоя, като отиде там, няма да пише да му пращаме пари — мислеше си старецът — и ако бог рече да го дари с дълъг живот, нашата къща пак ще се замогне.“ Ала бог не го дари с дълъг живот тъкмо защото Лука беше толкова добър. А когато по-късно получиха известие, че е умрял, майка му се измъчваше непрекъснато, загдето го бе пуснала да замине в оня дъжд, без да го изпрати до гарата.

Лука се върна обратно, защото му се късаше сърцето, като гледаше майка си да стои сам-саменичка на пруста, като многострадалната Дева Мария, и й рече:

— Майко! Когато се връщам, ще ви съобщя предварително и всички ще дойдете да ме посрещнете на гарата!

Маруца не забрави тия думи, докато склопи очи, до последния миг на живота си тя се измъчваше и затова, че нейното момче не можа да присъствува на празненството, когато спуснаха „Провиденца“ в морето и се бе струпало цялото село, а Барбара Кьопчовица излезе с метлата да помете стърготините.

— Правя го заради вас — рече тя на Нтони, внука на бай Нтони, — защото „Провиденца“ е ваша.

— С тая метла в ръката приличате на кралица — отвърна й Нтони. — В цяла Треца няма по-добра къщовница от вас!

— Компаре Нтони, сега, като си приберете „Провиденца“, сигурно ще престанете да се отбивате насам.

— Ще се отбивам, ще се отбивам. Пък и оттук ми е най-близо за пущинака.

— Ами, ще се отбивате заради Зурлата; нали щом ви види, застава веднага на прозореца.

— С нея да се занимава Роко Спату, аз си имам други грижи.

— Ех, кой знае колко хубавици са ви завъртели главата, ама не от нашето село, нали?

— Хубавици има и тук, комаре Барбара, аз си знам работата.

— Така ли?

— Честно слово!

— Да, ама вие не им обръщате внимание.

— Напротив! Те на мен не обръщат внимание, защото под прозорците им се разхождат разни контета с лачени обувки.

— Хич не ги и поглеждам тия лачени обувки, кълна се в Богородицата от Онина! Мама казва, че лачените обувки искали да ни лапнат зестрите; тя казва, че някой ден ще грабне хурката и ще му даде да се разбере на тоя дон Силвестро, ако не ме остави на мира.

— Сериозно ли говорите, комаре Барбара?

— Че как иначе!

— Виж, това е хубаво! — рече Нтони.

— В понеделник мама ще ходи на панаира; елате към пущинака.

— В понеделник дядо няма да ме остави дъх да си поема, нали ще спускаме „Провиденца“ на море.

Щом майстор Тури каза, че лодката е готова, бай Нтони с внуците си и всичките си приятели дойде да я вземе и я повлякоха към морето. „Провиденца“ подскачаше по камъните сред заобиколилата я тълпа, сякаш я бе хванала морска болест.

— Оставете на мен! — викаше компаре Кьопчо и гласът му се извисяваше над глъчката; но когато лодката се запъваше в някой камък, другите се потяха и викаха, за да я изблъскат по наредените дървета. — Оставете на мен! Ще ме накарате да я вдигна на ръце и да я пусна право в морето.

— Компаре Тури ще го стори като нищо с тия негови ръчища! — казваха някои. Други пък добавяха:

— Сега Малаволя ще успеят да се оправят.

— Тоя дявол компаре Кьопчо има златни ръце! — чуваха се възклицания. — Вижте само как я оправи! А преди приличаше на съдрана обувка!

„Провиденца“ наистина имаше съвсем друг вид: свежият катран лъщеше, опасваше я широка ивица червена боя, на кърмата стърчеше статуята на свети Франциск, а брадата му сякаш беше от памук; дори и Дългата, за пръв път откакто лодката се бе върнала без съпруга й, се помири с „Провиденца“, но го стори от страх, заради съдия-изпълнителя.

— Да живее свети Франциск! — викаха хората, когато лодката минаваше край тях, а синът на Щурата крещеше по-високо от всички, защото се надяваше, че бай Нтони ще го вземе да му работи на надница. Мена бе излязла на пруста и плачеше — този път от радост; надигна се дори и Щурата и тръгна с тълпата, която вървеше след Малаволя.

— Комаре Мена, кой знае колко сте радостни днес и вие, и цялото ви семейство — обади се Алфио Моска от прозореца отсреща. — Сигурно и аз ще се радвам така, когато успея да си купя муле.

— Ще продадете ли магарето?

— Няма как! Не съм богат като Вани Пицуто; иначе, да си кажа право, не бих го продал.

— Клетото добиче!

— Ако можех да храня още едно гърло, щях да се оженя и нямаше да живея сам като куче! — засмя се Алфио.

Мена не знаеше какво да му отвърне. След малко Алфио продължи:

— Сега, като поправихте „Провиденца“, сигурно ще ви задомят за Брази Чипола.

— Дядо не ми е казвал нищо.

— Ще ви обади по-късно. Има време. А докато се омъжите, кой знае колко работи ще станат, колко път ще извървя с моята каручка! Чух, че в равнината, отвъд града, на строежа на железницата имало работа за всички! За новото вино Сантуца се е спазарила с масаро Филипо, за мен тук няма работа.

Въпреки че Малаволя бяха стъпили отново на крака, бай Чипола продължаваше да клати глава и разправяше, че това било вятър работа: той знаел много добре какво се криело под новия катран.

— Закърпено Провидение! — хилеше се дрогеристът. — Сироп от алтея, буламач от гуми арабикум, като конституционната монархия. Ще видите, че сега ще обложат бай Нтони и с данък върху движимите имоти.

— Карат ни да плащаме и водата, дето е за пиене. Говори се, че щели да сложат акциз и на катрана. Затова бай Нтони побърза да си поправи лодката, въпреки че остана да дължи на майстор Тури още петдесет лири.

— Най-умен излезе вуйчо Разпети, като продаде кредита за лупината на Пачи крак.

— Ако на Малаволя не им потръгне, ще видите, че Пачи крак ще лапне къщата с мушмулата, а „Провиденца“ ще се върне при компаре Тури.

„Провиденца“ се плъзна в морето също като патица, с вирнат нос; шляпаше и се наслаждаваше на хладината, полюшвайки се в зелената вода, която се плискаше в нея, а по боята й играеха слънчеви отблясъци. И бай Нтони се радваше: стоеше разкрачен с ръце отзад и примижаваше също като моряците, когато искат да гледат срещу слънцето, а яркото зимно слънце грееше, полята зеленееха, морето блестеше и синьото небе сякаш нямаше край. Ето как и слънцето, и меките зимни утрини могат отново да радват очите, които дотогава са плакали и са ги виждали от черни по-черни: всяко нещо се подновява, също като „Провиденца“ — достатъчни бяха малко катран, малко боя и няколко дъски, за да възвърне предишния си вид, и само очите, дето са престанали да плачат, защото ги е склопила смъртта, не могат да видят нищо повече.

„Компаре Бастианацо не можа да се порадва на тоя празник!“ — мислеше си комаре Маруца, докато сновеше край стана, за да нарежда основата, защото всички тия летви и гредички ги беше издялал съпругът й, в неделните дни или когато валеше, сам ги беше закрепвал в стената. В тая къща всяко нещо й напомняше за него, мушаменият му дъждобран още стоеше в ъгъла, а изпод леглото се подаваха почти новите му обувки. Мена навиваше масурите, но и тя работеше със свито сърце; мислеше си за компаре Алфио, който се канеше да отиде в Бикока и да си продаде магарето — клетото добиче! — нали младите бързо забравят и очите им все търсят новото, за старото мислят само старците, дето през главата им са минали толкова много неща.

— След като поправихме „Провиденца“ — рече Маруца, като видя, че дъщеря й е толкова угрижена, — дядо ти пак започна да се среща с бай Чипола; тази сутрин, като излязох на пруста, ги видях пак заедно, стояха под навеса на Пепи Назо.

— Бай Фортунато е богат, няма друга работа, затова виси по цял ден на площада — отвърна Мена.

— Да, и синът му Брази е пълен с пари. Сега, като си имаме пак лодка, нашите мъже ще престанат да работят на надница и ще можем да се оправим; а ако бог рече да ни помогне да изплатим и дълга за лупината, ще можем да помислим и за други неща. Ти не се безпокой, дядо ти си знае работата, няма да ви остави да почувствувате, че сте останали без баща, той бди над вас като същински баща.

След малко пристигна и бай Нтони — носеше цял куп мрежи, които закриваха и лицето му.

— Отидох да ги прибера от гемията — обясни той, — искам да ги прегледам дали са здрави, защото още утре ще излезем с „Провиденца“.

— Защо не викнахте Нтони да ви помогне? — запита го Маруца, докато дърпаше мрежите от единия край, а старият се въртеше из двора като чекрък, за да изпънат тия мрежи, които сякаш нямаха край, и приличаше на опашат змей.

— Той остана при майстор Пицуто. Клетото момче, ще има да се трепе цяла седмица! Уф, уж е януари, ама от тия мрежи се посгорещих.

Алеси се смееше на дядо си, като го гледаше такъв почервенял и превит като кука, а дядото му рече:

— Виж какво, навън е оная нещастница Щурата; синът й се върти по цял ден из площада без работа и нямат какво да ядат.

Маруца прати Алеси да занесе на Щурата малко бакла, а старецът избърса челото си с ръкав и добави:

— Сега, като си имаме лодката, ако е рекъл бог да доживеем до лятото, ще си изплатим дълга.

Той говореше все за това и седнал под мушмулата, гледаше мрежите си така, сякаш бяха пълни с риба.

— Ще трябва да побързаме да купим сол, докато не са й сложили данък, както се говори — продължи той и скръсти ръце. — С първите пари, които изкараме, ще се разплатим с компаре Тури Кьопавия, а той обеща да ми даде бурета на кредит.

— В скрина има пет унции злато за Мена — добави Маруца.

— Чудесно! Не искам да правя нови дългове при вуйчо Разпети, сърце не ми дава да го сторя след тая лупина; но все пак би могъл да ми заеме трийсет лири при първото ни излизане с „Провиденца“.

— Я не се занимавайте с него! — рече Дългата. — Парите на вуйчо Разпети носят нещастие! Нощес черната кокошка пак кудкудякаше!

— Клетата животинка! — възкликна старецът и се усмихна, като видя черната кокошка, която шареше из двора с вирната опашка и клюмнал гребен, сякаш беше виновна. — Нали снася всеки ден.

А Мена застана на прага и рече:

— Имаме пълна кошница с яйца; ако компаре Алфио отиде в понеделник в Катания, можете да му ги дадете да ги продаде на пазара.

— Да, и това ще ни помогне да си изплатим дълга! — отсече бай Нтони. — Но когато ви се прияде, хапвайте и вие по някое и друго яйце.

— Не, не ни се ще — отвърна Маруца, а Мена добави:

— Ако ги изядем, компаре Алфио няма да има какво да закара на пазара; сега ще сложим пачите яйца в полога на квачката, защото патетата вървят по пет петака едното.

Дядото я погледна в очите и каза:

— Моето момиче, ти си истинска Малаволя!

Кокошките ровеха пръстта из двора и се грееха на слънце, а квачката лежеше в един ъгъл цялата настръхнала, с перце в клюна, и въртеше глава; в градината, край зида, под зелените клони висеше платно за избелване, а долният му край бе притиснат с камъни.

— Всичко това носи пари — повтори бай Нтони — и ако ни помогне бог, няма да ни изгонят от къщи. Бащино огнище — топло пепелище.

— Сега Малаволя трябва да се молят и на господа, и на свети Франциск, за да уловят много риба — разправяше Пачи крак.

— Ами, ще хванат! В тия лоши години! — възрази бай Чипола. — Няма риба, сякаш и нея я мори холерата.

Компаре Зурлата кимаше с глава, а чичо Кола заговори пак за акциза, с който се канели да облагат солта; сега аншоата можела да си живее спокойно, нямало защо да се бои от параходите, защото никой нямало да хукне да я лови.

— Измислили са още нещо — добави майстор Тури калафатджията, — да обложат и катрана с акциз.

Другите — нали тая работа не ги засягаше, си замълчаха, ала Кьопавия продължи да вика, че щял да спусне кепенците, пък който имал нужда да му бъде поправена лодката, да вземел ризата на жена си и да я използува вместо кълчища. Едва тогава другите се развикаха и разпсуваха. В същия миг се чу свирката на локомотива; от дупката, дето я бяха пробили в хълма, изведнъж изскочиха вагоните на железницата, обвити в дим, и затракаха по склона, сякаш бяха пощурели.

— Това е то! — заключи бай Фортунато. — От едната страна параходите, от другата — железницата. В Треца вече не може да се живее, честно слово!

Слуховете за акциза върху катрана разбуниха цялото село. Кьопчовица побесня от яд, излезе на пруста и се развика, че и тая шмекерия била измислена от оня проклетник дон Силвестро, който се канел да разори селото, защото не го искали за зет; и тя, и дъщеря й не желаели да ги придружава дори на процесията! Станеше ли дума за жених на дъщеря й, комаре Кьопчовица говореше така, сякаш тя щеше да бъде булката. Викаше, че майстор Тури щял да спусне кепенците и много искала да види какво ще правят тогава ония, дето имат лодки — ще изпукат от глад, ще се изядат един друг. Тогава съседките наизлязоха пред вратните с хурки в ръце и се развикаха, че ще изпотрепят тия проклетници от данъчната служба, ще им подпалят и книгите, и къщата, където ги съхраняват. А мъжете, които се прибираха от морето, проснаха мрежите да съхнат и застанаха на прозорците, за да наблюдават революцията, която правеха техните съпруги.

— Цялата тая работа е задето се върна Нтони, внукът на бай Нтони — продължи да нарежда комаре Венера, — и се върти все около фустата на дъщеря ми. Дон Силвестро го е яд, че му слагат рога. Ние не го искаме, той защо се натиска? В края на краищата тя ми е дъщеря, и ще я дам на когото аз пожелая. И чичо Санторо видя, че когато майстор Кала дойде да сватосва дъщеря ми за дон Силвестро, аз му отказах. Дон Силвестро подкокоросва оня проклетник Джуфа, кмета, както си иска! А пък аз не искам да ги знам, нито кмета, нито секретаря. Сега пък гледат да ни насилят да спуснем кепенците, защото не позволявам на всеки поплювко да ми лапне парите! Ама че хора, а! Защо не увеличат акциза на виното или на месото, дето и без това никой не го яде? Да, ама това няма да е по волята на масаро Филипо, заради Сантуца, дето и двамата вършат смъртен грях, а тя си окачила иконката на Дева Мария, за да крие мръсотиите, които върши, пък оня абдал чичо Санторо не вижда нищо. Всеки дърпа чергата към себе си, като компаре Назо, дето е по-дебел и от свинете си! Ама и ние сме едни умници! Сега ще ги научим ние тия дървени глави, дето са виновни и за лошата година!

Майстор Тури Кьопавия се мяташе по пруста с чука и лоста в ръце, заплашваше, че кръв ще се лее, и с вериги да го вържат, пак щял да ги скъса. Гневът нарастваше от вратня на вратня, също като морски вълни през буря. Дон Франко, нахлупил широкополата си шапка, потриваше ръце и разправяше, че народът надигал глава, а когато дон Микеле минаваше край него с пистолета на пояс, смееше му се право в очите. Мъжете започнаха да се влияят от жените си, събираха се и един друг разпалваха гнева си; губеха си времето и висяха по цял ден на площада със скръстени ръце, зяпнали в устата дрогериста, който им говореше шепнешком — за да не го чуе жена му, която беше на горния етаж, — че ако не били пъзльовци, трябвало да направят революция; работата не била до акциза върху солта или върху катрана, трябвало да се изгради нов дом, на власт трябвало да дойде народът. Но някои се мръщеха и му обръщаха гръб, като казваха:

— Той иска да ни управлява! Дрогеристът е от ония революционери, дето искат бедняците да мрат от глад!

Те предпочитаха да прескочат до кръчмата на Сантуца, защото там имаше хубаво вино, което караше кръвта да заиграе, а пък компаре Чингиалента и Роко Спату пиеха за десет души. И тъй като ставаше дума за данъците, заговориха и за данъка върху „козината“, както наричаха данъка за товарния добитък; споменаха също, че се канели да увеличат и акциза за виното.

— Дявол да го вземе! Тоя път ще стане, каквото ще стане! Ама че работа, а!

Хубавото вино ги караше да си дерат гърлата, та те бързо пресъхваха — какво пък, нали акцизът за виното още не беше увеличен; тия, дето бяха успели да си пийнат порядъчно, бяха запретнали ръкави, размахваха юмруци и се заяждаха дори и с мухите.

— Това е добре дошло за Сантуца! — викаха те.

А синът на Щурата, нали нямаше пари за пиене, бе застанал пред вратата и викаше, че искал някой да го убие, защото вуйчо Разпети не го взимал на работа и за половин надница заради брат му Менико, който се бе удавил заедно с лупината. А Вани Пицуто затвори дюкяна си, защото никой не идваше вече при него да се бръсне, пъхна бръснача в джоба си, започна да ругае наляво и надясно и заплюваше всички, дето само свиваха рамене и отиваха да си гледат работата, носейки веслата на рамо.

— Ама че мърши! Хич и не мислят за отечеството! — дереше се дон Франко и смучеше яростно лулата си, насмалко да я глътне. — И пръста си няма да помръднат за своята страна!

— Нека си приказват! — разправяше бай Нтони на внука си, който се заканваше, че ще строши главите на тия, дето го наричаха мърша. — Със своите дрънканици няма да ни дадат нито хляб, нито някой петак, за да си изплатим дълга.

Вуйчо Разпети, който беше от хората, дето предпочитат да си гледат работата, а когато му пиеха кръвчицата с данъци, се пукаше от яд, но си мълчеше от страх да не стане още по-лошо, престана да идва на площада и да се подпира на зида на камбанарията; стоеше си у дома, на тъмно, и четеше молитва след молитва, за да уталожи гнева си срещу ония, дето крещяха, дето искаха да разорят селото и да ограбят тия, които си бяха скътали някоя и друга пара за черни дни.

— Прав е човекът — говореха за него в селото, — той сигурно има пари, с лопата да ги ринеш. А към тях е добавил и петстотинте лири за лупината, дето му ги даде Пачи крак.

А Осата, нали си имаше само една нива и не се боеше, че ще й я задигнат, сновеше из селото позеленяла от яд, с разпуснати коси, размахваше ръце и викаше и заради вуйчо си; разправяше, че вуйчо й го одирали жив всеки шест месеца с поземления данък, затова тя щяла да избоде очите на бирника, ей с тия ръце, само да посмее да се отбие още веднъж при вуйчо й. Сега тя навестяваше непрекъснато ту комаре Грация, ту братовчедката Ана, ту Зурлата, кога уж за едно, кога уж за друго, само и само да разбере как върви любовта на компаре Алфио със Света Агата, защото искаше да унизи и Света Агата, и всички Малаволя. Затова дрънкаше, че не било вярно, дето Пачи крак бил купил кредита за лупината, защото Пачи крак не е помирисвал петстотин лири през живота си, та вуйчо Разпети продължавал да държи Малаволя в ръцете си и можел да ги смачка като буболечки, толкова бил богат; а тя не сторила добре, като му отказала заради черните очи на един човек, който не притежавал друго освен една магарешка каручка, пък вуйчо Разпети я обичал като зениците на очите си, въпреки че сега не я пускал у дома си от страх да не го оберат.

По-заможните, като бай Чипола или масаро Филипо градинаря, дето можеха да пострадат, си стояха по къщите, бяха залостили вратните и не смееха да си подадат носа; затова Брази Чипола изяде един плесник от баща си, когато той го завари да стои на вратнята и да зяпа като будала към площада. Щом духовете се развълнуваха, едрите риби се скриха под водата, не смееха да се покажат, същото направиха и по-дребните, а кметът се мотаеше и не знаеше какво да прави.

— Не виждате ли, че си играят с вас, както си искат! — кипна дъщеря му Бета. — Забъркаха ви в тая каша, а после побързаха да ви обърнат гръб и ви оставиха сам да се оправяте; ето какво значи да се оставяте да ви води за носа оня мошеник дон Силвестро.

— Мен никой не може да ме води за носа! — рипна Копринената буба. — Кмет съм аз, а не дон Силвестро!

А дон Силвестро разправяше, че майстор Кроче Кала носел панталони по погрешка и че кметската длъжност се изпълнявала от дъщеря му Бета. Така горкият Кала се намираше между чук и наковалня. Сега, когато бе настанало това смутно време, той трябваше да се оправя сам с разярената тълпа и съвсем се бе объркал.

— Добре де, какво ви засяга тая работа? — викаше Бета. — И вие ще постъпите като другите. Щом са против акциза върху катрана, дон Силвестро ще измисли нещо друго.

Дон Силвестро обаче проявяваше по-голяма твърдост и продължаваше да обикаля из селото, все едно, че не бе станало нищо; щом го забележеха, Роко Спату и Чингиалента бързаха да влязат в кръчмата, за да не се изтърват да направят нещо нередно, а Вани Пицуто псуваше здравата и стискаше бръснача в джоба на панталоните си.

Дон Силвестро не им обръщаше внимание, спираше при чичо Санторо да си побъбрят и му пускаше в ръката две стотинки.

— Хвала богу! — възкликваше слепецът. — Това е дон Силвестро, секретарят; иначе нито един от тия, дето идват тук да крещят и удрят с юмруци по масите, не ми дава нито стотинка милостиня за упокоение на душите в чистилището; и разправят, че щели да избият всички — и кмета, и секретаря. Така говорят и Вани Пицуто, и Роко Спату, и компаре Чингиалента. Вани Пицуто тръгна бос, за да не го позная, ама аз го усещам, защото все си влачи краката и вдига прах като овцете.

— Защо се бъркате в тия работи? — караше се дъщеря му Сантуца, щом дон Силвестро си отидеше. — Това не е наша работа. Кръчмата е като морско пристанище: едни идват, други си отиват, трябва да сме приятели с всички, не бива никому да бъдем верни; всеки човек си има душа, всеки трябва да си гледа интереса и да не съди прекалено строго ближния си. Компаре Чингиалента и Роко Спату харчат пари при нас. Разбира се, не искам да кажа същото и за Пицуто, дето продава мастика и все гледа да ни отмъкне клиентите.

После дон Силвестро се отбиваше при дрогериста, който завираше в лицето му голямата си брада и му казваше, че е дошло време да се сложи край на всичко, че всичко трябва да се обърне с краката нагоре и да се подреди отново.

— Искате ли да се обзаложим, че тоя път няма да ви се размине? — отвръщаше дон Силвестро, като бръкваше с два пръста в джоба на жилетката си и изваждаше оттам някоя нова монета от дванайсет тарѝ. — Данъците се увеличават и някой ден ще трябва наистина да сложим край на всичко. Трябва Да сменим Копринената буба, дето се оставя дъщеря му да го води за носа и да управлява, вместо него!

На масаро Филипо му било все едно, а бай Чипола само се перчел и разправял, че и да го пребият, пак нямало да се съгласи да стане кмет.

— Всички са от един дол дренки, от бурбонската клика; всички са негодници, днес разправят едно, утре — друго, който кресне последен, той е прав. Хората са прави да протестират срещу това правителство, дето ни изсмуква кръвчицата по-лошо и от пиявиците, но, волю или неволю, парите ще трябва да се съберат. За кмет ни трябва умен човек, и да е либерал като вас.

Тогава дрогеристът почваше да обяснява какво щял да направи той, как щял да уреди всичко, а Дон Силвестро го слушаше мълчалив, съсредоточен, сякаш беше на литургия. Трябвало да помислят да подменят и общинския съвет; бай Нтони не го искаха, защото бил чудак, а освен това станал причина и за смъртта на сина си Бастианацо — виж, той беше умна глава, ех, ако беше жив! — че отгоре на всичко забъркал и снаха си в дълга за лупината, та сега тя останала само с ризата на гърба си. Ами ако почне да гледа по същия начин и общинските работи?

Но щом Госпожата се покажеше на прозореца, дон Франко бързаше да промени разговора и възкликваше:

— Какво хубаво време, а? — и намигаше скришом на дон Силвестро, за да му намекне, че има да му казва още много други неща.

„Иди, че вярвай на такъв човек, дето се бои от жена си“ — мислеше си дон Силвестро.

Бай Нтони беше от тия, дето само свиваха рамене и си гледаха работата, а когато внукът му искаше да отиде на площада, за да разбере какво става, той му казваше:

— Ти си гледай работата; всички тия викат, защото така им изнася. За нас най-важното е да си изплатим дълга.

И компаре Моска беше от тия, дето си гледаха работата, затова минаваше най-спокойно с каручката си край хората, които викаха и размахваха юмруци.

— Не се ли боите от данъка за козината? — питаше го Мена, когато го виждаше да се връща с каручката и запъхтяното магаре, което пристъпяше едва-едва, с клепнали уши.

— Безпокоя се, разбира се, но за да мога да платя данъка, трябва да работя, иначе ще вземат и козината, и магарето, и каручката.

— Разправят, че се канели да избият всички! Боже господи! Дядо заръча да залостваме вратата и да не отваряме, когато тях ги няма. Утре пак ли имате работа е каручката?

— Да, ще трябва да закарам една кола вар на майстор Кроче Кала.

— Ама защо ще ходите при него? Нали знаете, че той е кмет и могат да убият и вас!

— Той казва, че тая работа не го засягала, че си бил зидар и трябвало да довърши зида на лозето на масаро Филипо, а пък щом не били съгласни с акциза върху катрана, дон Силвестро щял да измисли нещо друго.

— Нали ви казвах, че това е работа на дон Силвестро! — викна Кьопчовица, която все ходеше с хурка в ръка и гледаше да налива масло в огъня. — Това е работа на хайдуци, на хора, дето няма да изгубят нищо и няма да плащат акциз за катрана, защото нямат дори една треска в морето. Дон Силвестро е виновен — продължаваше да си дере тя гърлото, сновейки из селото — и оня мошеник Пачи крак, дето няма лодка, а живее на чужд гръб и е ортак с тогова и оногова. И ако искате да знаете, не е вярно, че е откупил кредита на вуйчо Разпети! Тая шмекерия са я скроили двамата с Оглушката, за да ограбят ония клетници! Пачи крак никога не е и помирисвал петстотин лири!

За да разбере какво приказват за него, дон Силвестро се отбиваше често в кръчмата да си купува пури — тогава Роко Спату и Вани Пицуто почваха да псуват и гледаха да се измъкнат; или пък когато се връщаше от лозето си, спираше да си поприказва с чичо Санторо. Така той узна истината за скалъпената откупка на Пачи крак, но нали беше „християнин“, пък си пазеше и интереса, мълчеше си. Изобщо той си знаеше работата. И понеже Бета, щом го зърнеше, отваряше уста като бясно куче, а майстор Кроче Кала се бе изпуснал да каже, че тия работи не го интересували, дон Силвестро му рече:

— Искате ли да се обзаложим, че тоя път ще ви зарежа?

И не стъпи вече в дома на кмета; нека се оправят сами, а и Бета нямаше да му дрънка непрекъснато, че той искал да провали баща й Кала, че му давал юдински съвети, като Юда, дето продал Христа за трийсет сребърника, защото дон Силвестро възнамерявал да свали кмета за своя лична изгода и да се надува като пуяк из селото.

В неделя, когато съветът трябваше да се събере на заседание, след литургията Дон Силвестро отиде в голямата стая на общината, където преди беше Националната гвардия, седна край чамовата маса и за да не скучае, почна да подостря перата, а в това време Кьопчовица и другите съседки предяха на слънце и викаха, че щели да избодат очите на всички.

Изтичаха да извикат Копринената буба, който довършваше зида на лозето на масаро Филипо; той побърза да навлече новото си палто, изми си ръцете, изтърси дрехите си от варта, но заяви, че ако дон Силвестро не дойде да го покани лично, нямало да се помръдне от мястото си. Бета се развика и видя голям зор, докато го изблъска да излезе от вратата; викаше му, че всеки ще сърба каквото е дробил, а той трябвало да остави другите да правят каквото си щат, само и само да не го махнат от кметството. Но майстор Кала бе видял тълпата пред общината, с хурки в ръце, и затова се опъваше като магаре на мост.

— Ако дон Силвестро не дойде, аз няма да отида — викаше той с облещени очи. — Дон Силвестро все ще измисли нещо.

— Аз ще ви кажа какво да направите! — настоя Бета. — Щом не искат акциза върху катрана, няма да го слагате!

— Я виж ти! Ами откъде ще вземем пари?

— Как така откъде? Ами че от тия, дето имат, от вуйчо Разпети например, или от бай Чипола, или от Пепи Назо.

— Ама че си умница! Та нали те са съветници!

— Ще ги изгоните, ще назначите други; и без това, щом другите не ви искат за кмет, и те няма да ви подкрепят. Вие трябва да удовлетворите желанието на мнозинството.

— Ама и вие жените ги приказвате едни! Като че ли ме крепят хората! Та ти нищо не знаеш! Кметът се избира от съветниците, а съветници могат да станат само определени хора и никой друг. Да не би да искаш за съветници да назначим разни дрипльовци от улицата?

— Щом е така, не закачайте съветниците, изгонете секретаря, оня мошеник дон Силвестро!

— Хубаво де, а кой ще стане секретар? Кой е годен да върши тая работа? Да не би ти, или аз, или бай Чипола, въпреки че дрънка непрекъснато разни мъдрости, като същински философ!

И тъй като Бета не знаеше какво повече да възрази, изля болката си, проклинайки дон Силвестро, който бил господар на селото и държал всички в джоба си.

— Видя ли? — обади се Копринената буба. — Ако не е той, аз просто не знам какво да кажа. Бих искал да те видя теб какво щеше да правиш, ако си на мое място!

Най-сетне дон Силвестро пристигна с невъзмутим вид, с ръце отзад, подсвирквайки си някаква мелодийка.

— Хайде, майстор Кроче! Дръжте се! Няма нищо страшно!

Майстор Кроче се остави дон Силвестро да го поведе и да го сложи да седне на чамовата маса на съвета, пред мастилницата; но от съветниците завариха само Пепи Назо, месаря, целия омазнен, с почервеняло лице, който не се страхуваше от нищо, и компаре Тино Пачи крак.

— Тоя проклетник няма какво да загуби — викаше Кьопчовица от вратата. — Идва тук, за да смуче кръвта на хората, по-лош е и от пиявица, защото живее все на чужд гръб и става ортак с когото му падне, за да си прави шмекериите. Ама че хайдуци и кожодери!

Отначало, за да запази авторитета си на съветник, Пачи крак се правеше, че не чува, но по едно време изгуби търпение, изправи се на сакатия си крак и викна на общинския разсилен майстор Чирино, който беше натоварен да поддържа реда и когато не изпълняваше длъжността клисар, си слагаше червена фуражка.

— Я затворете устата на оная змия!

— Вие бихте предпочели хората да си мълчат, а, компаре Тино?

— Като че ли хората не знаят какво вършите вие, като се правите, че не виждате, когато Нтони, внукът на бай Нтони, идва да задиря дъщеря ви Барбара!

— Вие се правите, че не виждате нищо, мутра такава! Нали жена ви услужва на Осата, която ви посещава всеки ден и стои на вратнята, за да дочака Алфио Моска, а вие им светите. Няма що, хубава работа! Но компаре Алфио хич и не иска да знае за нея, той обича Мена, внучката на бай Нтони, а вие светите на Осата за Тоя, дето духа.

— Сега ще дойда да ти строша рогата! — заплаши я Пачи крак и се повлече край чамовата маса.

— Сега я наредихме! — измърмори майстор Кроче Джуфа.

— Хей, какво е това безобразие? Да не се намирате на улицата? — викна дон Силвестро. — Бас държа, че сега ще изритам всички ви. Сега ще ви дам да разберете!

Но Кьопчовица не искаше и да чуе и заблъска дон Силвестро, който почна да я дърпа за косата, докато най-сетне успя да я отведе зад оградата.

— Я ми кажете, какво толкова искате? — запита я той, когато останаха сами. — Какво ви засяга, че ще сложат акциз на катрана? Да не би да го плащате вие или вашият мъж? Не ви ли е минавало през ума, че ще трябва да го плащат тия, дето ще идват да им поправяте лодките? Чуйте какво ще ви кажа: мъжът ви е голям глупак, загдето се кара с общината и вдига цялата тази гюрултия. Сега трябва да назначаваме други съветници на мястото на бай Чипола и на масаро Мариано, дето за нищо не ги бива, та бихме могли да сложим вашия съпруг.

— Аз не знам нищо — отвърна Кьопчовица и се укроти изведнъж. — Аз не се бъркам в работите на моя мъж. Знам само, че се изяжда от яд. Мога да направя само едно: ако тая работа ще стане, да отида и да му го кажа.

— Идете да му обадите. Щом ви казвам аз, значи, ще стане. Няма да се лъжем я! Ама че работа!

Кьопчовица хукна да доведе мъжа си, който се беше свил в един ъгъл на двора и разчесваше кълчища блед като мъртвец; той не искаше да излезе за нищо на света и викаше, че щели да го накарат да направи нещо нередно, майка му стара!

За да открият „синедриона“ и да решат какво ще правят по-нататък, трябваше да дойдат още бай Фортунато Чипола и масаро Филипо градинаря; но те хич и не мислеха да се вестяват, та хората почнаха да скучаят, а жените седнаха да предат край зида на градината.

Най-сетне двамата пратиха вест, че нямало да дойдат, защото били заети, а другите, ако искали, можели да въведат данъка и без тях.

— Като че ли слушам дъщеря си Бета — измърмори майстор Кроче Джуфа.

— Щом е така, накарайте я да ви помага! — викна дон Силвестро.

Копринената буба млъкна и продължи да си мърмори на ум.

— Ще видите — рече дон Силвестро, — че сега и двамата Кьопчовци сами ще дойдат да ми кажат, че ми дават тяхната Барбара, ама аз ще ги накарам доста да ме помолят.

Заседанието бе закрито, без да са свършили някаква работа. Секретарят поиска да му дадат малко време, за да обмисли; и тъй като Камбаната бе била за обед, съседките бяха побързали да се приберат. Бяха останали само няколко жени, но като видяха майстор Чирино да заключва вратата и да пъха ключа в джоба си, и те се разотидоха, разговаряйки за кавгата между Пачи крак и Кьопчовица.

Вечерта Нтони, внукът на бай Нтони, научи за тия одумки, разруга се и заплаши, че щял да покаже на Пачи крак, че си е изкарал военната служба. Пресрещна го пред къщата на Кьопавия, когато оня се връщаше от пущинака и влачеше сакатия си крак, нарече го негодник, викна му да си гледа работата и да не злослови за семейството на майстор Тури и за това какво вършат, изобщо да не си пъха носа в тия работи. Но и Пачи крак не му остана длъжен.

— Какво бе, какво си седнал да ми се перчиш? Като че ли не те знам какво представляваш!

— Ха сте казали още нещо, ха съм ви строшил рогата!

Като чуха виковете, хората наизлязоха пред вратните и се насъбра сума народ; двамата се сбиха здравата, а Пачи крак, който беше голям хитрец, успя да се вкопчи в Нтони и се свлече с него на земята, та да няма той надмощие поради здравите си крака; почнаха да се търкалят в калта, удряха се и се хапеха също като кучетата на Пепи Назо. Накрая Нтони трябваше да се скрие в двора на Кьопчови, защото ризата му бе станала на парцали, а Пачи крак го отведоха до дома му целия в кръв, също като бедния Лазар.

— Ама че работа! — продължи да крещи комаре Венера, след като затвориха вратата под носа на любопитните съседи. — Ама че работа! Излиза, че мен в тая къща не ме бръснат за нищо. Ще дам дъщеря си на когото си искам.

Момичето бе почервеняло като божур и се скри в стаята си, а сърцето й биеше като на пиленце.

— Я, още малко и да ти откъсне ухото! — каза компаре Тури, докато поливаше главата на Нтони с вода. — Компаре Тино хапе по-лошо и от корсиканско куче.

Нтони още не се беше успокоил и се заканваше, че глави ще се търкалят.

— Чуйте, комаре Венера — каза той на висок глас, — не се ли оженя за дъщеря ви, няма изобщо да се женя.

Момичето седеше в стаята си и слушаше.

— Компаре Нтони, сега не е време да се говори за тия неща, но ако дядо ви се съгласи, аз не бих ви сменила дори за Виктор Емануил.

Компаре Тури си замълча и му подаде края на кърпата, за да се избърше; така че тая вечер Нтони се прибра у дома си от доволен по-доволен.

Но клетите Малаволя, като научиха за сбиването на Нтони с Пачи крак, се изплашиха, че съдия-изпълнителят може да дойде всеки момент и да ги изгони от къщата, защото наближаваше Великден, а те с големи мъки бяха успели да съберат едва половината от парите за дълга.

— Виждаш ли какво значи да се навърташ там, дето има мома за женене — разправяше Маруца на Нтони. — Сега всички говорят само за вас. Жал ми е за Барбара.

— Аз ще се оженя за нея! — отсече Нтони.

— Какво? — възкликна дядо му. — Без да питаш мен? И майка си ли не уважаваш? Когато баща ти се ожени за тая жена, дето стои пред теб, най-напред каза да обадят на мен. Баба ти беше още жива и дойде да ми го каже под смокинята в градината. Днес никой не постъпва така, никой не тачи старѝте. На времето казвахме: „Слушай старѝте и няма да сгрешиш.“ Знаеш ли, че най-напред трябва да задомим сестра ти Мена?

— Ама и аз имам един късмет! — развика се Нтони, като почна да си скубе косата и да тупа от яд с крака. — Блъскам по цял ден! Не се отбивам в кръчмата! Нямам пукната пара! А сега, като си намерих момиче, не мога да се оженя за него. Защо ли ми трябваше да се връщам от войниклъка?

— Слушай! — сряза го дядото, като се изправи с мъка поради болките, които пронизваха гърба му. — Я по-добре иди да си легнеш! И да не приказваш такива работи пред майка си!

— Блазе му на брат ми Лука, че е войник! Той поне е по-добре от мен — измърмори Нтони и се прибра.

VIII

Клетият Лука не беше нито по-добре, нито по-зле; изпълняваше си дълга, както правеше и у дома си, и това му стигаше. Вярно е, че не пишеше често — марките за писмото струваха двайсет стотинки; не беше пратил и снимка, защото като малък все му се подиграваха, че имал магарешки уши; вместо това от време на време слагаше в плика по някоя банкнота от пет лири, които изкарваше, прислужвайки на офицерите.

Дядото бе казал: „Първо трябва да задомим Мена.“ Той още не отваряше дума по тоя въпрос, но това не излизаше от ума му; а сега, след като бяха успели да скътат нещичко в скрина, за да изплатят дълга, бай Нтони бе пресметнал, че като осолят и аншоата, ще могат да се разплатят с Пачи крак и къщата щеше да остане за зестра на внучката. Затова на няколко пъти той и бай Фортунато се уединяваха и си шушукаха на брега, докато чакаха гемията, или сядаха на припек пред църквата, когато нямаше хора. След като момичето щеше да получи зестра, бай Фортунато не беше склонен да престъпва дадената дума, още повече, че оня абдал, синът му Брази, му създаваше непрекъснато главоболия, като тичаше подир момичета, дето си нямаха нищичко.

— Дадена дума — хвърлен камък — повтаряше той.

Мена седеше край стана, но след като дядо й се срещаше непрекъснато с компаре Фортунато и не пропускаше да отваря дума за него в къщи, сърцето на Мена често се късаше от мъка — момичетата подушват лесно някои работи, — а пред очите й се изпречваше един образ — сякаш тоя клетник компаре Алфио бе окачен на стана, наред с ликовете на светиите. Една вечер, когато всички врати бяха вече затворени и по уличката не се виждаше жива душа, тя остана до късно — пъхнала ръце под престилката, защото беше студено, — за да дочака компаре Алфио и неговата каручка. Поздрави го от вратата.

— Вярно ли е, че в началото на месеца отивате в Бикока? — обади се тя по едно време.

— Още не. Първо трябва да прекарам над сто товара вино за Сантуца, а после — каквото бог дал.

А тя не знаеше какво да отвърне на компаре Алфио, докато той шеташе из двора да разпрегне магарето, да окачи хамутите на гредата и ходеше насам-натам с фенера в ръка.

— Ако отидете в Бикока, кой знае кога ще се видим пак — обади се Мена с треперлив глас.

— Защо? Да не би и вие да напускате селото?

Клетото момиче стоя дълго, без да обели дума, въпреки че беше тъмно и нямаше да я види никой. От време на време откъм затворените врати на съседите долиташе глъчка: хората разговаряха, плачеха деца, тракаха чинии, така че никой нямаше да ги чуе.

— Събрахме половината от парите, за да се издължим на Пачи крак; остатъка ще платим, след като осолим аншоата.

Щом чу това, Алфио остави магарето насред двора и излезе на улицата:

— Значи, след Великден ще ви омъжат, така ли?

Мена замълча.

— Нали ви казвах! — добави компаре Алфио. — Нали видях бай Нтони да разговаря с бай Чипола.

— Да става каквото е рекъл бог — рече Мена. — За мен е все едно дали ще се омъжа, или не, важното е да си остана тук.

— Ех — въздъхна Моска, — колко е хубаво човек да е богат като сина на бай Чипола: хем ще може да се ожени, за която пожелае, хем ще може да си стои, където той иска.

— Лека нощ, компаре Алфио — обади се по едно време Мена, която бе останала още малко, за да погледа окачения на оградата фенер и магарето, дето зобеше копривата край зида. Компаре Алфио й каза лека нощ и влезе да прибере магарето в обора.

Оная безсрамница Света Агата — мърмореше Осата, която се отбиваше непрекъснато у Пачикракови — ту уж да й услужат с игли за плетене, ту уж да им донесе малко бакла от нивата си, — оная безсрамница Света Агата прави, струва, все около компаре Алфио се върти! Не го оставя и да се почеше! Безобразие! — Тя продължаваше да мърмори из улицата, а Пачи крак бързаше да затвори вратнята и й се плезеше зад гърба.

— Тая Оса е побесняла като кучка! — изхили се компаре Тино.

— Нея пък какво я засяга тая работа? — запита комаре Грация.

— Засяга я, и още как! Нали се заяжда с всички, които рекат да се задомяват, та сега е нарочила Алфио Моска.

— Кажи й, че не обичам да светя на никого. На всички е ясно, че тя кисне у нас заради компаре Алфио, а Кьопчовица разправя, че сме вършели тая работа, защото така ни изнасяло.

— Тая Кьопчовица вместо да се занимава с чуждите трески за дялане, да гледа своите, че не са малко! Мръсница недна! Примамва у дома си Нтони на бай Нтони, въпреки че и старият, и цялото семейство са против тая работа, хич и не искат да чуят. Я затвори прозореца! Слушай, днес висях цял половин час да гледам сеир — бях се свил зад зида, та кръстът още ме боли, — за да чуя какво си приказват Нтони и Барбара. Нтони беше се измъкнал от „Провиденца“, уж да вземе големия харпун за кефалите, и казваше на Барбара: „Щом дядо не иска, какво ще правим?“ — „Ами ще избягаме, а после те — няма как — ще ни оженят“ — отвърна му тя.

Бас държа, че и майка й също подслушваше. Тая вещица ги прави едни! Ама сега ще ги направя за смях на цялото село. Разказах тая работа на дон Силвестро, а той ми рече: „Бас държа, че Барбара сама ще ми падне в ръцете като зряла круша.“ Не слагай резето на вратата, защото чакам Роко Спату.

А за да му падне Барбара в ръцете като зряла круша, дон Силвестро бе измислил такава дяволия, за която нямаше да се досети и калугерът, дето им подсказваше числа да играят на лотото.

— Искам да се отърва от всички, дето се опитват да ми отнемат Барбара — каза той. — Остане ли без кандидати, техните, щат не щат, ще дойдат сами да ме молят; тогава ще падне голям пазарлък, също като на панаира, когато има малко купувачи.

Между тия, които се опитваха да вземат Барбара, бяха и Вани Пицуто — той ходеше да бръсне майстор Тури, когато го схващаше ишиасът, — и дон Микеле: на него пък му беше омръзнало да се шляе без работа, с пистолета на пояс, и когато не киснеше зад тезгяха на Сантуца, за да убие времето, задиряше хубавите момичета. Отначало Барбара отвърна на неговите задявки, но след като майка й каза, че хората като него са готованци и копои и че пришълците не са партия за тях, Барбара го заряза изведнъж, въпреки големите му мустаци и фуражката с ширити; дон Микеле побесня от яд и продължи да минава нарочно из улицата с нахлупена до веждите фуражка, сучейки мустаци. А пък в неделя си слагаше шапката с перото и отиваше в дюкяна на Вани Пицуто, за да я огледа от глава до пети, докато тя отиваше с майка си на църква. Дон Силвестро също започна да ходи да го бръснат заедно с ония, дето чакаха да свърши службата, като се грееха на мангала за топлата вода и си разказваха смешки.

— На тая Барбара ще й изтекат очите по Нтони Малаволя — разправяше дон Силвестро. — Бас държа, че той ще се ожени за нея! Виждате ли, ето го там, стои с ръце в джобовете и я чака.

Тогава Вани Пицуто остави дон Микеле, както го бе насапунисал, и застана на вратата.

— Какво парче, господи! Как върви, забила нос в наметалото, права като свещ! И като си помисля, че ще я вземе оня дръвник Нтони Малаволя!

— Чуйте какво ще ви кажа: ако Пачи крак настои да си получи парите, Нтони няма да се ожени за нея. Ако Пачи крак лапне къщата с мушмулата, Малаволя ще си имат съвсем други грижи на главата.

Вани Пицуто се върна при дон Микеле и го хвана за носа.

— Е, дон Микеле, какво ще кажете? Нали и вие я задиряхте? Но това момиче скъпо се продава.

Дон Микеле замълча, после се изчетка, засука мустаци и си нахлупи шапката пред огледалото.

— За тая мома трябва друго, а не шапка с перо! — изхили се Пицуто.

Най-сетне един ден дон Микеле избухна:

— Дявол да го вземе, ако не беше тая шапка с перото, досега да съм накарал оня негодник Малаволя да ми свети!

Дон Силвестро побърза да разкаже всичко на Нтони и му подхвърли, че старшията е опасен човек, който не обича да му се бъркат в работите, и че сигурно го е намразил.

— Плюя му аз на мутрата на тоя дон Микеле! — отвърна Нтони. — Знам много добре защо ме мрази, но няма да го огрее; излишно е да си търка ботушите и да се шляе пред къщата на Барбара с оная фуражка с ширитите и да се перчи, като че ли има на главата си корона; никой не обръща внимание нито на него, нито на неговата фуражка.

Когато го срещнеше, Нтони се втренчваше в него с премрежени очи, както се полага на ербап момче, дето е ходило войник и си знае работата. А дон Микеле напук на него продължаваше да се разхожда из уличката, защото, ако не беше тая шапка с перото, щеше да му свети маслото.

— Тия ще се хванат за гушата! — разправяше Вани Пицуто на всички, които се отбиваха при него да ги обръсне или да си купят пури, въдици, кукички или кокалени копчета, от ония, дето струваха по пет за петак.

— Рано или късно дон Микеле и Нтони Малаволя ще се хванат за гушата! Но тая пуста шапка с перото му връзва ръцете на дон Микеле. Виж, той би платил скъпо и прескъпо на Пачи крак, ако го отърве от тоя дръвник Нтони.

Дори синът на Щурата, който се мотаеше по цял ден без работа, щом ги срещнеше, тръгваше веднага след тях, за да види какво ще стане.

А Пачи крак, когато идваше да се бръсне и му казваха, че дон Микеле би му платил скъпо и прескъпо, за да го отърве от Нтони Малаволя, се надуваше като пуяк, загдето бе станал толкова важна личност в селото.

Вани Пицуто му повтаряше:

— Старшията е готов на всичко, за да може да държи Малаволя в ръцете си така, както ги държите вие. Защо не му върнете с лихвите на Нтони заради оня побой?

Пачи крак свиваше рамене и грееше ръце над мангала. Тогава дон Силвестро се ухили и отговори вместо него:

— На майстор Вани му се ще да вади кестените от огъня с ръцете на Пачи крак. Вие знаете, че комаре Венера не иска нито пришълци, нито фуражки с ширити; така Пицуто ще се отърве от Нтони Малаволя и ще остане единствен кандидат на момичето.

Вани Пицуто си замълча, но не можа да мигне цяла нощ.

„Какво пък, няма да е чак толкова зле! — мислеше си той. — Цялата работа е да издебна удобен момент, за да навия Пачи крак.“

Удобният момент дойде тъкмо навреме. Една вечер, когато Роко Спату не се весна никакъв, Пачи крак по късна доба идва на няколко пъти да пита за него; беше блед като платно и гледаше изплашено, пък митничарите се бяха разтичали — изглеждаха много заети и душеха като хрътки; с тях вървеше и дон Микеле с пистолет на пояс, с напъхани в ботушите панталони.

— Ако отървете дон Микеле от Нтони Малаволя, ще му направите голяма услуга — настоя Пицуто пред компаре Тино, който бе дошъл уж да си купи пура, а се бе заврял в най-тъмното кътче на дюкянчето.

— Ще му направите голяма услуга, ще ви стане приятел за цял живот!

— Ех, де да беше така! — въздъхна Пачи крак, който тази вечер си бе глътнал езика, и си замълча.

През нощта накъм Ротоло и из цялата равнина ехтяха изстрели, сякаш бяха наизлезли на лов за пъдпъдъци.

— Какви ти пъдпъдъци! — мърмореха рибарите, като скачаха в леглата си и се ослушваха. — Това са пъдпъдъци на два крака, от тия, дето прекарват контрабанда захар, кафе и копринени кърпи. Нали снощи дон Микеле сновеше из улиците с пистолет на пояс и напъхани панталони в ботушите!

Рано сутринта, преди да съмне — дори фенерът пред вратата още не бе угасен, — Пачи крак дойде да пийне една чашка в дюкяна на Пицуто, но изглеждаше като пребито псе; не разказваше както обикновено смешки, а разпитваше тогова и оногова каква е била тая олелия, виждали ли са Роко Спату и Чингиалента и току сваляше шапка на дон Микеле, който седеше с подпухнали от безсъние очи и прашни ботуши, и настояваше да го черпи. Но дон Микеле вече се бе отбивал в кръчмата, където Сантуца му бе наляла от хубавото вино и му бе казала:

— А бе, човече божи, защо рискувате живота си? Нали ако загинете, след вас в гроба ще влязат и други?

— Аз си изпълнявам дълга! Ако нощес ги бях сгащил заедно със стоката, и ние щяхме да спечелим нещо, дявол да го вземе!

— Ако някой ви подшушне, че масаро Филипо се е опитвал да си прекара виното контрабанда, не му вярвайте, кълна ви се в тая икона с лика на Мария, дето ми виси на гърдите! Това са лъжи на безсъвестни хора, дето гледат само да навредят на ближния си!

— Не, не, аз знам какво са прекарвали! Копринени кърпи, захар и кафе — стока за повече от хиляда лири, майка му стара! Изплъзнаха ми се от ръцете като змиорки, ала аз тая шайка я дебна и следващия път няма да се измъкнат!

Пачи крак настояваше:

— Дон Микеле, пийнете си една чашка, ще ви стопли стомаха, нали не сте мигнали цяла нощ.

Дон Микеле беше в лошо настроение и пухтеше.

— Щом ви черпи, пийнете си — обади се Вани Пицуто. — Щом компаре Тино черпи, значи, че има пари.

Тоя хитрец е пълен с пари, нали откупи дълга на Малаволя, а те за отплата взеха, че го напердашиха.

Дон Микеле се поотпусна и се ухили.

— Дявол да го вземе! — викна Пачи крак и удари с юмрук по масата, като се престори, че кипва от яд. — Какво, вие да не мислите, че имам намерение да пратя тоя калпазанин Нтони да си изкупува греховете чак в Рим?

— Браво! — подкрепи го Пицуто. — Ако бях аз, нямаше да му се размине. Нали, дон Микеле?

Дон Микеле изръмжа и кимна с глава.

— Аз ще им дам да разберат, и на Нтони, и на цялата му фамилия! — заплаши Пачи крак. — Няма да ставам за смях на цялото село я! Вие, дон Микеле, не се безпокойте.

После си тръгна, като куцукаше и псуваше, сякаш наистина му бе притъмняло от яд, а в това време си казваше: „Няма как, човек трябва да дружи с тия копои“ — и докато обмисляше как трябва да постъпи, за да се сдружи с тях, стигна до кръчмата, където чичо Санторо му каза, че Роко Спату и Чингиалента изобщо не са се вестявали; после намина при братовчедката Ана, а тя, клетницата, не бе мигнала цяла нощ, стоеше на вратата бледа като платно и току се оглеждаше на разни страни. Там Пачи крак срещна и Осата, която бе дошла да пита комаре Грация дали не й се намира малко мая за хляб.

— Току-що срещнах компаре Моска — рече й Пачи крак, който искаше да си поприказва с нея. — Беше без каручката си, бас държа, че отиваше към пущинака, зад градината на Света Агата. „Да любиш съседката, е голяма сгода, хем я виждаш често, хем не губиш време“.

— Ама и тая Мена е една светица, на стената да я окачи човек! — изръмжа Осата. — Искат да я задомяват за Брази Чипола, а тя продължава да върти ту тоя, ту оня! Пфу! Ама че мръсотия!

— Оставете я! Оставете я! Нека си прави каквото си иска. Така другите ще разберат що за човек е тя и ще им се отворят очите. Ама компаре Моска не знае ли, че искат да я омъжат за Брази Чипола?

— А бе нали знаете какви са мъжете: погледне ли ги някоя кокона, тозчас хукват подир фустата й да се забавляват. Но когато имат сериозни намерения, си търсят други, от тия, дето са като мене.

— На компаре Моска му трябва жена като вас.

— Аз не съм хукнала да се задомявам, но у мен ще намери каквото му трябва. Нали си имам нивата, никой не я е нарочил, като къщата с мушмулата, дето ха е задухал северният вятър, ха я е отнесъл. Трябва да видим само дали тоя вятър наистина ще задуха!

— Не се тревожете! Не се тревожете! Времето не се задържа все хубаво, излиза и вятър, дето отвява клоните. Днес трябва да си поговоря с вуйчо ви Оглушката за оная работа, сещате се за коя, нали?

Оглушката нямаше нищо против да си поговорят за тая работа, дето не й се виждаше краят. „Почнеш ли да протакаш, край няма.“ Бай Нтони му пееше все една и съща песен, че Малаволя са почтени люде и ще му се издължат, ала той много искаше да види откъде ще вземат пари. В селото всеки знаеше какво притежават другите, до стотинка, а тия почтени люде Малаволя, дори и да продадяха душата си на дявола, пак нямаше да смогнат да платят до Великден поне половината; и за да им вземе къщата с мушмулата, той трябваше да харчи за изпълнителни листове и други разноски; знаеше го много добре, и дон Джамария, и дрогеристът бяха прави, като казваха, че властта им одирала кожата; той, вуйчо Разпети, беше не само против тия, дето слагаха данъците, но и против другите, дето не ги искаха и така разбунваха селото, че нито един почтен човек не можеше да си легне спокоен, без да се бои, че ще го ограбят; когато дойдоха да го запитат иска ли да стане кмет, той отвърна: „Само това ми липсва! Кой ще ми гледа имота? Аз искам да си гледам моите работи.“

На всичко отгоре бай Нтони възнамеряваше да задоми внучката си, бяха го видели да обикаля заедно с компаре Чипола, каза му го чичо Санторо, а пък Пачи крак сводничеше на Осата и служеше за параван на оня нехранимайко Алфио Моска, който искаше да й лапне нивата.

— Ще ви я измъкне под носа, мене слушайте! — шушнеше му Пачи крак, за да го убеди. — А вие само крещите и беснеете из къщи. Племенницата ви е влюбена до уши в оня, върви подир него като сянка. Когато се отбива у нас, за да си поговори с жена ми, аз, от уважение към вас, не мога да й блъсна вратата под носа; все пак тя е ваша племенница, нали сте от една кръв!

— Да ви се не види уважението! От уважение към мен ще направите така, че ще загубя нивата.

— Ще я загубите, и още как! Ако Мена Малаволя се омъжи за Брази Чипола, компаре Моска, за да се утеши, ще бъде принуден да вземе Осата.

— Ако ще да я вземе и дяволът! — кресна най-сетне вуйчо Разпети, който бе съвсем замаян от дрънканиците на компаре Тино. — Хич не ме интересува. Тая проклетница ме накара да извърша сума ти грехове. Аз си искам своето, дето съм го спечелил с пот и кръв на челото, дето е като кръвта Христова в потира за причастие, а всички — и компаре Алфио, и Осата, и Малаволя, се надпреварват да ме ограбят, сякаш всичко, дето имам, е крадено. Но сега ще заведа дело и ще взема къщата.

— Както кажете. Решите ли, веднага ще заведа дело.

— Недей! Нека почакаме до Великден: казана дума, хвърлен камък; но ще ги накарам да ми се издължат до стотинка, няма да се съглася на никакви отсрочки, няма да слушам никого.

А Великден наближаваше. Хълмовете бяха почнали да навличат зелената си премяна, разцъфтяха се и опунциите. Момите бяха насадили босилек по прозорците и там се въртяха бели пеперуди; дори хилавите жълтуги в пущинака и те бяха пуснали бледите си цветчета. Сутрин зелените и жълти керемиди на покривите димяха, а врабчетата се гонеха по тях чак до залез-слънце.

Къщата с мушмулата също бе придобила празничен вид: дворът бе пометен, мрежите и сечивата бяха подредени и висяха по пречките край зида, в градината се зеленееха зелки и марули, голямата стая бе отворена и обляна от слънцето, та и тя сякаш изглеждаше доволна, и всичко говореше, че наближава Великден. Към обед старците излизаха край вратните, а момите пееха на пералището. Колите пак започнаха да пътуват нощем и вечер уличката се изпълваше отново с глъчката на съседите, които се събираха на приказки.

— Комаре Мена ще става булка — разправяха те. — Майка й се е заела да й приготвя чеиза.

Изтекло бе доста време, а времето отнася със себе си и хубавото, и лошото. Сега комаре Маруца кроеше и шиеше от сутрин до вечер, а Мена дори не я питаше защо прави това; една вечер й докараха в къщи Брази Чипола, придружен от баща му бай Фортунато и цялата му рода.

— Компаре Чипола ви идва на гости — каза бай Нтони и ги покани да влязат; той се преструваше, че това е случайно, но в кухнята вече света Агата, а Брази Чипола, който бе седнал на стола и бе притиснал ръце между коленете си, ги потриваше скришом от радост и не откъсваше очи от нея като омагьосан.

— Той е дошъл със сина си Брази, който вече е пораснал — продължи бай Нтони.

— Така е, децата растат и ни избутват полека-лека към гроба — отвърна бай Фортунато.

— Пийнете си чаша вино, бива си го — рече Маруца, — а леблебиите ги е изпекла моята дъщеря. Не знаех, че ще дойдете на гости, та съжалявам, че не мога да ви нагостя, както ви се полага.

— Минавахме тъдява — отвърна бай Чипола, — та рекохме да се отбием при комаре Маруца.

Брази натъпка джобовете си с леблебии, без да откъсва поглед от момата, после палавниците побързаха да опразнят паницата, а Нунциата, която държеше детето в ръце, напразно се опитваше да ги смири, като им говореше шепнешком, сякаш се намираше в църква. През това време старците седнаха на приказка под мушмулата, а съседките ги заобиколиха и току хвалеха момата, че била голяма къщовница и къщата й блестяла от чистота. „Дъщерята става, както я свикнеш, кълчищата — както ги изпредеш.“

— И вашата внучка е пораснала — рече бай Фортунато. — Време е да я задомите.

— Дано бог рече да й прати добър съпруг, друго не искаме — отвърна бай Нтони.

— И сватбата, и попството са божа работа — обади се комаре Маруца.

— Добрият кон не остава без седло — добави бай Фортунато, — такова добро момиче като вашата внучка няма да остане без съпруг.

Според обичая Мена седеше до момъка, но не вдигаше очи от престилката си, та после, като си тръгнаха, Брази се оплака на баща си, че тя не му била поднесла паницата с леблебиите.

— Малко ли изяде? — скара му се бай Фортунато, когато се поотдалечиха. — Та нали се чуваше само твоето хрускане, като на муле пред торба с овес! Я погледни, панталонът ти е окапан с вино! Ех, Брази, съсипа цял кат нови дрехи!

А бай Нтони потриваше радостно ръце и разправяше на снаха си:

— Просто не мога да повярвам, че бог ми помогна да уредя работата! Мена няма да има нужда от нищо, пък ние ще си оправим нашите работи, та един ден ще можете да кажете: „От дядо научихме, че радостта и скръбта вървят ръка за ръка.“

Същата събота, привечер, Нунциата прескочи да вземе малко бакла за децата и рече:

— Компаре Алфио заминава утре. Прибира си нещата.

Мена пребледня и престана да тъче.

В къщата на компаре Алфио светеше и всичко бе обърнато наопаки. След малко той дойде и почука на вратата. Изглеждаше доста смутен и току връзваше и развързваше възли на камшика, който държеше в ръка.

— Комаре Маруца, дойдох да се сбогувам с всички ви, с бай Нтони, с децата и с вас, комаре Мена. Виното в Ачи Катена свърши. Сега Сантуца купува вино от масаро Филипс. А аз отивам в Бикока, където ще има работа и за мен, и за моето магаре.

Мена мълчеше, а майка й го запита:

— Не искате ли да почакате старѝя Нтони? Той ще се зарадва да ви види.

Тогава компаре Алфио приседна на края на стола с камшика в ръка и втренчи поглед някъде встрани от Мена.

— Кога ще се приберете? — запита го Дългата.

— Отде да знам! Ще тръгна накъдето ме отведе моето магаре. Ще остана, докато има работа; но ми се ще да се върна скоро, стига да има с какво да си изкарвам хляба.

— Пазете се, компаре Алфио. Разправят, че в Бикока хората мрели като мухи от маларията.

Алфио сви рамене и отвърна, че нямал друг изход.

— Не ми се ще да замина — повтаряше той и гледаше свещта. — А вие, комаре Мена, няма ли да ми кажете нещо?

Момичето понечи два-три пъти да каже нещо, но не му стигнаха сили.

— Сега, като ви омъжат, и вие ще си отидете оттук — добави Алфио. — Тоя свят е като хан — едни идват, други си отиват, малко по малко всички се местят нанякъде, нищо не остава както е било.

Докато говореше, той потриваше ръце и се смееше, ала усмивката му беше само по лицето, но не и в сърцето.

— С момичетата — рече Дългата — става каквото бог отреди. Сега са все весели и безгрижни, но навлязат ли в живота, ще видят и беди, и неприятности.

Бай Нтони и момчетата се прибраха, компаре Алфио се сбогува с тях, но не си тръгна, а стоеше на прага с камшика под мишница, стискаше ръцете ту на тоя, ту на оня и на комаре Маруца и повтаряше непрекъснато, както правят хората, когато заминават надалеч и не се знае дали ще се върнат пак:

— Прощавайте, ако съм ви обидил с нещо.

Само Света Агата не му стисна ръка; тя се бе сгушила в ъгъла до стана, но нали момичетата трябва да се държат именно така.

Беше приятна пролетна вечер, луната заливаше улиците и дворовете, хората стояха пред вратните, момите се разхождаха прегърнати и пееха. Мена хвана под ръка Нунциата и я накара да излязат, защото в къщи се задушаваше.

— Сега у компаре Алфио вечер няма да свети и къщата ще бъде затворена — рече Нунциата.

Компаре Алфио вече бе натоварил по-голямата част от оскъдната си покъщнина на каручката и пъхаше в един чувал малкото слама, дето му беше останала в яслата, а на огнището вреше бакла за вечеря.

— Рано ли ще тръгнете, компаре Алфио? — запита го Нунциата от прага.

— Да, чака ме дълъг път и през деня клетото добиче ще трябва да си почине.

Мена мълчеше, подпряна на рамката на вратата, и оглеждаше натоварената каручка, празната къща, разхвърляното легло и тенджерата, която вреше за последен път на огъня.

— Комаре Мена, и вие ли сте тук? — възкликна Алфио, щом я видя, и заряза всичко.

Тя кимна, а в това време Нунциата — нали беше добра къщовница — изтича да обере пяната от тенджерата, защото преливаше.

— Радвам се, че ще мога и на вас да кажа сбогом — рече Алфио.

— И аз дойдох да ви кажа сбогом — отвърна тя и едва не се разплака. — Защо отивате в Бикока, щом има малария?

Алфио се засмя, но и сега го стори против волята си, както преди, когато бе отишъл у тях да се сбогува.

— Защо ли? А вие защо ще се омъжите за Брази Чипола? Кой както я нареди, комаре Мена. Ех, ако можех да направя каквото аз искам, знаете какво бих сторил… — Тя продължаваше да го гледа с влажни очи. — Щях да остана тук, където и стените ме знаят и аз познавам всичко на пръсти, та бих могъл да наглеждам магарето си дори нощем, на тъмно; и щях да се оженя за вас, комаре Мена, защото ви нося в сърцето си отдавна, и вие ще бъдете с мен и в Бикока, и където и да отида. Но сега няма смисъл да говоря повече за това, няма що, трябва да се примиря. Дори и моето магаре отива там, дето го водя аз.

— А сега сбогом — рече Мена. — И на мен ми се свива сърцето… като погледна вашия прозорец, дето ще е затворен, ще си мисля, че съм заключила и сърцето си и че съм поставила отгоре капаците на вашия прозорец, та ще ми тежат като камък. Но такава е божията воля. Сбогом, отивам си.

Клетото момиче плачеше тихичко, закрило очи с ръка, после отиде с Нунциата към мушмулата и седна да плаче на лунна светлина.

IX

Нито Малаволя, нито някой друг от селото знаеше какво кроят Пачи крак и вуйчо Разпети. На Великден бай Нтони взе стоте лири, дето бяха скътани в скрина, навлече новото си палто и отиде да занесе парите на вуйчо Разпети.

— Всичките ли носите? — запита го онзи.

— Не мога да ви дам всичките, вуйчо Разпети. Много добре знаете какво значи да събереш сто лири. Но по-добре малко, отколкото нищо, нали който предплаща, не е лош платец. Ето иде лятото и с божия помощ ще ви се издължим до стотинка.

— Защо сте дошли да се разправяте с мен? Нали знаете, че аз нямам нищо общо с тая работа, вие сте длъжници на Пачи крак.

— Ала за мен е все едно; видя ли ви, все ми се струва, че на вас дължа тия пари. Компаре Тино няма да ви откаже да почака до празника на Богородицата от Онина!

— Тия пари няма да покрият дори разноските! — повтаряше Оглушката, подхвърляйки парите в ръка. — Идете и го помолете да ви почака, аз нямам вече нищо общо с тая работа.

Както обикновено Пачи крак се разпсува и почна да удря шапката си в земята, като викаше, че нямал какво да яде и не може да чака дори до Възнесение.

— Чуйте, компаре Тино — рече бай Нтони, събрал длани за молитва, сякаш беше пред господа-бога, — аз се каня да задомя внучката, та ако не ме почакате до празника на свети Йоан, по-добре да ме наръгате с нож!

— Дявол да го вземе! — викна компаре Тино. — Искате да правя неща, дето не са ми по силите; проклет да е денят и часът, когато се забърках в тази каша! — И си тръгна, като скъса от яд старата си шапка.

Бай Нтони се прибра в къщи още пребледнял и каза на снаха си:

— Успях, ама трябваше да го моля като господ.

Бедният старец още трепереше, но беше доволен, че бай Чипола не знае нищо за тая работа и сватбата на внучката му няма да пропадне.

Вечерта на Възнесение, докато децата играеха около огньовете, съседките се събраха отново пред пруста на Малаволя; сред тях беше и комаре Венера Кьопчовица, която бе дошла хем да чуе какво приказват, хем и тя да каже какво мисли. Сега, когато бай Нтони се канеше да задоми внучката си, а и „Провиденца“ пак излизаше в морето, всички любезничеха с Малаволя, защото не знаеха какво крои Пачи крак; за това не знаеше дори и жена му, комаре Грация, която си приказваше с комаре Маруца, сякаш мъжът й не бе замислил нищо лошо. Нтони се отбиваше всяка вечер на приказки при Барбара; той й предаде думите на дядо си: „Първо трябва да задомим Мена.“

— А след това идва мой ред — заключи Нтони.

Затова Барбара бе изпратила подарък на Мена една саксия босилек, цялата окичена с карамфили, и една хубава червена панделка, а това значеше, че я кани да станат посестрими. Всички се радваха на Света Агата, дори майка й свали черната си забрадка, защото, да се носи траур, където има годеници, е зла прокоба. Писаха и на Лука да му съобщят, че ще омъжат Мена.

Ала само тя, клетата, не се радваше като другите, сякаш сърцето й подсказваше да вижда всичко в черно, въпреки че полята бяха изпъстрени със сребърни и златни звездички и децата виеха венци за Възнесение — дори и тя се бе покатерила на стълбата, за да помогне на майка си да окачи венци на вратата и прозорците.

Всички врати бяха окичени с цветя, само черната, разклатена порта на компаре Алфио стоеше затворена и нямаше кой да й закачи венец по случай Възнесение.

— Тая кокона Света Агата — разправяше Осата, бълвайки змии и гущери — прави, струва, ама успя да пропъди от село компаре Алфио!

А Света Агата бе облякла вече новата си рокля, чакаха само да дойде празникът на свети Йоан, за да свалят сребърния фуркет от плитките й и да срешат косата й на път, преди да отиде на църква; затова, видеха ли я да минава, хората си казваха: „Блазе й!“

Сърцето на майка й, клетата, преливаше от радост, че дъщеря й щеше да отиде в дом, където няма да й липсва нищо, и тя по цял ден кроеше и шиеше. Вечер, щом се прибереше, бай Нтони идваше да види докъде е стигнала, държеше й платното и чилето памук, а случеше ли му се да прескочи до града, все донасяше по нещичко. Времето се беше оправило, та и на тях почна да им просветва пред очите; момчетата припечелваха кой повече, кой по-малко, „Провиденца“ и тя си изкарваше хляба и те правеха сметка, ако е рекъл господ, да се оправят до празника на свети Йоан. Бай Чипола и бай Нтони прекарваха цели вечери на стълбището пред църквата и си говореха какво е изкарала досега „Провиденца“. Брази, пременен в новите си дрехи, се разхождаше непрекъснато из уличката, където живееха Малаволя; а наскоро след това из селото се разчу, че тая неделя комаре Грация Пачикракова щяла да отиде да среше косата на булката и да свали сребърния фуркет, защото Брази Чипола нямаше майка; Малаволя бяха поканили комаре Грация Пачикракова нарочно, за да спечелят благоволението на нейния съпруг; поканили бяха и вуйчо Разпети, всички съседи, всички приятели, цялата рода, без да правят сметка за разноските.

Вуйчо Разпети, който се бе облегнал на бряста на площада, измърмори на компаре Тино:

— Няма да отида! Толкова ядове брах, че сега няма защо да си кривя душата. Идете вие, че нищо не ви засяга, нали стоката не е ваша. Пък и адвокатът каза, че има още време да пратим съдия-изпълнителя.

— Ваша воля, ще направя както искате. Вие престанахте да се интересувате от тая работа, защото Алфио Моска си отиде. Но ще видите, че щом Мена се задоми, той ще се върне и ще грабне вашата племенница.

Комаре Венера Кьопчовица беснееше, задето бяха поканили комаре Грация да среше косата на булката; това било нейна работа, викаше тя, защото щяла да се сродява с Малаволя, а и дъщеря й бе станала посестрима с Мена; тя бе накарала дори да ушият нова рокля на Барбара и ни най-малко не очакваше, че ще я обидят по този начин. Нтони се поозори доста да я моли и увещава да не обръща внимание на тая дреболия и да не се докачва. Комаре Венера, с прибрани коси и набрашнени ръце, бе седнала нарочно да меси хляб, за да покаже, че за нея вече няма никакво значение дали ще отиде на гощавката у Малаволя, или не, и му отвърна:

— Щом искахте жената на Пачи крак, дръжте си я! Или тя, или аз! За двете ни заедно на тоя свят няма място!

Малаволя знаеха много добре, че предпочетоха комаре Грация заради парите, които дължаха на съпруга й. Сега, след като бай Чипола бе успял да сдобри компаре Тино с Нтони на бай Нтони подир онова сбиване, Малаволя бяха станали много близки на Пачи крак.

— Ближат му подметките, защото му дължат парите за къщата! — злобееше Кьопчовица. — Те и на мъжа ми дължат още петдесет лири за „Провиденца“. Утре ще си ги поискам!

— Недейте, мамо! Недейте! — молеше я Барбара, но тя се цупеше, защото нямаше да може да облече новата си рокля, и почти съжаляваше за парите, дето беше похарчила за босилека, който бе пратила на комаре Мена; Нтони бе дошъл да ги вземе, но те го отпратиха и той трябваше да се прибере с увиснал нос. После, докато слагаха хляба в пещта, майката и дъщерята стояха на двора и гледаха насъбралите се в дома на Малаволя хора; гълчавата и смеховете стигаха чак до тях и те се ядосваха още повече. Къщата с мушмулата бе пълна с народ, също като при смъртта на компаре Бастианацо; след като свалиха сребърния фуркет и сресаха косата й на път, Мена сякаш се преобрази, та всичките съседки се бяха струпали около нея и от радост вдигаха такава врява, че и топ да гръмнеше пак нямаше да се чуе. А Пачи крак като че ли бе седнал да гъделичка жените — разправяше им едни приказки; в същото време адвокатът подготвяше документите, защото, както бе казал вуйчо Разпети, за съдия-изпълнителя имаше още време. Дори бай Чипола се отпусна и почна да разправя смешки, на които се хилеше единствен синът му Брази; всички говореха едновременно, а хлапетата току се мотаеха между краката им и се надпреварваха кой да вземе повече бакла и кестени. Клетата Маруца бе толкова доволна, че бе забравила своите грижи, бай Нтони седеше настрана, на зида, и само се смееше и кимаше.

— Гледай да не напоиш пак панталоните си като миналия път, те не са жадни — каза бай Чипола на сина си и добави, че се чувствувал по-млад и от булката, затова искал да изиграе с нея една фазола[1].

— Ами аз за какво съм дошъл? Ще си отида! — отвърна Брази. И на него му се щеше да разказва смешки, но се дразнеше, загдето го бяха накарали да се завре в един ъгъл, като че ли беше последен глупак, та дори и комаре Мена не му обръщаше никакво внимание.

— Уж това веселие е заради комаре Мена — каза Нунциата, — ала тя не се радва като другите.

Тогава братовчедката Ана се престори, че е изпуснала чашата, в която имаше повече от четвъртинка вино, и се развика:

— На хубаво е! На хубаво! Където има строшени грънци, има и радост, а разлееш ли вино, ще ти върви като по вода.

— За малко да ми залее панталона — измърмори Брази; откакто си беше окапал дрехите, той все се пазеше.

Пачи крак бе възседнал зида и бе поставил чашата между краката си, като че ли той беше господар на тоя дом — нали можеше да прати съдия-изпълнителя когато си поиска.

— Дори и Роко Спату не е в кръчмата — рече той, — днес всички са дошли да се веселят тук, та ми се струва, че съм при Сантуца.

— Да, ама тук е много по-хубаво! — възкликна синът на Щурата, който се бе довлякъл с другите, та го поканиха и той да си пийне. — Нямате ли пари, Сантуца няма да ви даде нищо.

В това време Пачи крак, който седеше на зида, се загледа в някаква групичка: хората разговаряха край чешмата, ама бяха сериозни, сякаш наближаваше краят на света. Пред дрогерията стърчаха както винаги същите лентяи, четяха вестника, спореха и ръкомахаха толкова оживено, сякаш се канеха да се хванат за гушата. Дон Джамария се смееше и току поднасяше по щипка тютюн към носа си; изглеждаше толкова доволен, че се виждаше чак оттук.

— Ами викарият и дон Силвестро защо не са дошли? — запита Пачи крак.

— А бе аз ги поканих, ала щом не са дошли, значи, имат работа — отвърна бай Нтони.

— Те са там, пред дрогерията, там се е струпал толкова народ, сякаш е пристигнал оня с номерата от лотото. Какво ли е станало?

Из площада вървеше някаква старица, крещеше и си скубеше косата, сякаш й бяха донесли лоша вест, а пред дюкяна на Вани Пицуто се беше струпал сума ти народ — както когато се случи някое магаре да се строполи пред каручката и всички се скупчват да разберат какво е станало; затова и жените не смееха да се приближат, а стояха настрана и гледаха със зяпнали уста.

— Ще отида да разбера какво е станало — рече Пачи крак и се смъкна внимателно от зида.

Между струпалите се хора не лежеше паднало магаре, ами стърчаха двамина моряци с торби на гърба и превързани глави; те се бяха уволнили и пътем се бяха отбили при бръснаря да изпият по чашка мастика. Разправяха за някаква голяма морска битка, по време на която били потопени кораби, големи колкото Ачи Треца и пълни с войници; разправяха какви ли не работи, също като ония, дето в Катания разказват историята за Ролан и френските рицари, а хората, скупчени един до друг, ги слушат, наострили уши.

— И синът на Маруца Дългата служеше на кораба „Ре д’Италия“ — обади се дон Силвестро, който се бе приближил, за да чуе какво приказват.

— Отивам да обадя на жена си! — скочи майстор Тури Кьопавия. — Дано това я накара да иде при комаре Маруца, че хич не обичам кавгите между съседи и приятели.

А Дългата не знаеше нищо за станалото — ох, клетница! — и се смееше и се веселеше с приятелите и роднините.

Войникът продължаваше да разказва на тия, дето желаеха да го слушат, и ръкомахаше също като проповедник:

— Да, имаше и сицилианци, имаше от всички краища. Нали знаете, засвири ли тревога в батареите, не можеш вече да различиш по говора кой откъде е, а като заговорят карабините, езикът им е един. Всички бяха момчета на място, смелчаги. Чуйте какво ще ви кажа: когато човек е видял това, дето са видели ей тия очи, и как ония момчета изпълняваха дълга си, може спокойно да накриви шапка, истина ви казвам!

Очите на момъка блестяха, но той твърдеше, че му нямало нищо, а те блестели, защото е пил.

— Наричаше се „Ре д’Италия“, нямаше друг кораб като него, имаше и броня, ще рече, все едно, дето вие жените носите корсет, ама тоя корсет да е от желязо, та и с топ да стрелят по вас, да не могат да ви сторят нищо. А той взе, че потъна като камък, не го видяхме повече, целият обвит в дим, ама такъв дим, като от двайсет тухларници, разбирате ли?

— А да знаете каква олелия беше в Катания — добави дрогеристът. — Хората се трупаха около тия, дето четяха вестници, също като на празник.

— А бе то вестниците пишат само лъжи! — отсече дон Джамария.

— Пишат, че било страшна работа, че сме загубили важна битка — заяви дон Силвестро.

Бай Чипола също бе дошъл да разбере защо се е насъбрал толкова много народ.

— Ама вие вярвате ли им? — ухили се по едно време той. — Това са празни приказки, за да прибират парите на хората.

— Защо не? Нали всички разправят, че сме загубили?

— Какво сме загубили? — запита вуйчо Разпети, като допря ръка до ухото си.

— Едно сражение.

— Кой го е загубил?

— Аз, вие, всички ние, Италия! — възкликна дрогеристът.

— Аз не съм загубил нищо! — отвърна Оглушката и сви рамене. — Сега с оная работа се занимава Пачи крак, той да му мисли. — После погледна към къщата с мушмулата, където хората се веселяха.

— Знаете ли каква е работата? — заключи бай Чипола. — То е същото, когато общината на Ачи Треца се караше за мера е общината на Ачи Кастело. Какво спечелихме от цялата работа?

— Вие ли? — възкликна дрогеристът, почервенял като домат. — Вие ли?… Вие сте говеда!…

— Тежко и горко на майките! — осмели се да каже някой, но вуйчо Разпети, нали не беше майка, сви рамене.

— Аз ще ви кажа каква е тая работа — обади се другият войник. — То е също като в кръчмата, когато човек се разгорещи и сред дима и виковете почнат да хвърчат чаши и чинии. Виждали сте такова нещо, нали? Същата работа, ви казвам! Отначало, като застанеш зад въжетата с карабина в ръка, а наоколо цари тишина, чуваш само тракането на машината и ти се струва, че това „пуф-паф“ ти иде някъде откъм стомаха, не усещаш нищо друго. После, след първия оръдеен изстрел, като почне олелията, така ти се дощява и ти да затанцуваш, че и вериги не могат да те удържат; то е също като в кръчмата, като се наядеш и напиеш и после засвири цигулката; тогава почваш да се целиш по всеки човек, който ти се мерне в пушеците. Виж, на суша работата е съвсем друга. Един берсалиер[2], който се връщаше заедно с нас в Месина, разправяше, че като загърмят пушките, човек просто го засърбявали краката да се втурне презглава срещу врага. Но берсалиерите не са моряци и не знаят какво значи да стоиш с крак на въжето и въпреки че корабът се люлее, ти трябва да се прицелваш, без да ти трепне ръката, докато наоколо другарите ти падат като гнили круши.

— Майка му стара! — извика Роко Спату. — Ех, де да бях и аз там, че да му хвърлим един бой!

Всички слушаха ококорени. После другият момък разказа как избухнал корабът „Палестро“.

— Гореше като клада, мина съвсем близо до нас, пламъците стигаха чак до върха на фокмачтата. Но всички момчета си стояха по местата — при оръдията, по въжетата. Нашият капитан ги попита дали имат нужда от нещо. „Не, много ви благодарим“ — отвърнаха те. После завиха наляво и изчезнаха.

— Виж, не бих искал да умра опечен жив — заключи Спату, — но ако е въпрос за тупаница, нямам нищо против.

Когато той се върна в кръчмата, Сантуца му рече:

— Я ги поканете тук тия клетници, трябва да са жадни, били са толкова път, няма да е лошо да пийнат по чашка от хубавото вино. Оня проклетник Пицуто трови хората със своята мастика, че не стига това, ами дори не си изповядва тоя грях. Някои хора нямат капка съвест, ама те да си берат греховете!

— Аз пък мисля, че тия са луди! — каза бай Чипола и се изсекна внимателно. — Вие щяхте ли да се оставите да ви утрепят, ако кралят рече: върви да мреш заради мен?

— Клетите хорица, та те не са виновни! — намеси се дон Силвестро. — Правят го насила, защото зад всеки войник стои по един ефрейтор със заредена пушка; той няма друга работа, само дебне войника да не избяга, а рече ли да побегне, ефрейторът го застрелва като яребица.

— Аха, значи, такава била работата! Ясно! Ама че мръсотия!

Гостите на Малаволя пиха и се веселиха цяла вечер в огрения от лунната светлина двор; а по-късно, когато всички се поизмориха и дъвчеха бавно препечените зърна бакла — някои се бяха опрели на зида и си тананикаха, — дойдоха хора да им разкажат какво са узнали от двамата уволнени войници. Бай Фортунато си бе отишъл рано и бе отвел и Брази с новите му дрехи.

— Клетите Малаволя — каза той на Оглушката, като го срещна на площада, — бог да им е на помощ! Като че ли са урочасани!

Вуйчо Разпети мълчеше и се почесваше по главата. Той нямаше вече нищо общо с цялата работа, беше си измил ръцете. Да му мисли Пачи крак! Но все пак не му беше много приятно.

На следния ден из селото тръгна слух, че някъде към Триест станало сражение между наши и вражески кораби, ала никой не знаеше чии са били, и загинал сума народ; едни разправяха едно, други — друго, говореха неясно, объркано. Съседките току пристигаха с ръце под престилките да питат дали и Лука на комаре Маруца е бил там и преди да си тръгнат, я поглеждаха със скръбни очи. Клетата жена започна да стои по цял ден на вратата, както всеки път, когато се случваше някое нещастие, и въртеше глава насам-натам към горния и долния край на улицата, сякаш изгаряше от нетърпение свекър й и момчетата да се приберат по-рано от морето. Съседките пък я питаха дали е получила писмо от Лука, откога не й е писал.

А тя наистина не се бе сетила за писмо и не можа да мигне цяла нощ: умът й бе все там, в морето край Триест, където бе станало онова нещастие, и пред очите й стоеше все синът й, блед и неподвижен, и я гледаше с блеснали, широко отворени очи, повтаряйки непрекъснато „да“, също като тогава, когато го бяха пратили да служи. Тя изпитваше такава жажда, гърлото й бе толкова пресъхнало — не е за разправяне. Измежду многото слухове, които се носеха из селото и които бяха разказали и на нея, тя бе запомнила случката с един от ония моряци: спасили го дванайсет часа по-късно, тъкмо акулите се канели да го изядат; той плувал сред всичката тая вода и умирал от жажда. И тъй като тоя човек, дето умирал от жажда, не й излизаше от ума, Дългата не можеше да се сдържи и току отиваше да надигне стомната, сякаш самата тя бе изгаряла от тая жажда, и гледаше в мрака с широко разтворени очи, които виждаха само тоя клетник.

Постепенно хората престанаха да говорят за станалото, но тъй като не идваше никакво писмо, комаре Маруца не я свърташе нито да работи, нито да си стои в къщи: сновеше непрекъснато на приказки от врата на врата, сякаш търсеше онова, което искаше да узнае.

— Виждали ли сте котка, когато си загуби котенцата? — казваха съседките.

А това писмо не идваше и не идваше. Бай Нтони и той престана да излиза с лодката и се бе залепил до фустата на снаха си като кученце. Някои го посъветваха:

— Идете в Катания, голям град е, все ще могат да ви кажат нещо.

Но в големия град клетият старец се почувствува по-безпомощен, отколкото нощем в морето, и не знаеше накъде да се обърне. Най-сетне се смилиха и му казаха да отиде при коменданта на пристанището, той сигурно знаел за тия работи. Там, след като го препращаха от едно място на друго, най-сетне почнаха да прелистват някакви дебели книги и да търсят с пръст в списъка на загиналите. Когато стигнаха до едно име, Дългата, която не можа да чуе добре, защото ушите й пищяха и се вслушваше пребледняла също като тия проклети страници, се свлече полумъртва на пода.

— Оттогава има повече от четирийсет дни — рече чиновникът и затвори книгата. — Загинал е при Лиса. Нима не знаехте?

Отведоха Маруца с кола в къщи и тя лежа болна няколко дни. Оттогава започна да изпитва особено благоговение към Многострадалната Богородица, дето е на олтара в църквицата, и й се струваше, че това проснато върху коленете на майката тяло, с черни ребра и окървавени колене, е образът на нейния Лука, и имаше чувството, че всички тия сребърни фуркети на Богородица се забиват право в сърцето й. Жените, които се отбиваха в църквата всяка вечер, за да получат божията благословия, когато майстор Чирино подрънкваше ключовете, преди да затвори, я заварваха коленичила все там, на това място, затуй почнаха да наричат и нея „многострадалната майка“.

— Права е — разправяха в селото. — Лука трябваше да се върне скоро и щеше да си изкарва по трийсет гроша на ден. За пробития кораб всеки вятър е лош.

— Видяхте ли бай Нтони? — разправяше Пачи крак. — След това нещастие с внука му е заприличал на бухал. Сега къщата с мушмулата наистина е пробита отвсякъде като съдрана обувка, затова всеки почтен човек трябва да помисли за своите интереси.

Кьопчовица продължаваше да се цупи и мърмореше, че сега цялото семейство щяло да легне на гърба на Нтони! При това положение всяка мома трябвало да си помисли, преди да го вземе за съпруг.

— Какво ти е направил тоя нещастник? — запита я майстор Тури.

— Я да мълчиш, ти нищо не разбираш! — сгълча го тя. — Не обичам обърканите работи! Върви да си гледаш работата и не се бъркай в тия неща. — И го изблъска през вратата, а той грабна големия, тежък около осем кила чук и излезе с увиснал нос.

Барбара бе седнала на парапета на терасата и скубеше сухите листа на карамфилите, но и тя се цупеше и от време на време подхвърляше: „Женен човек — съдран чувал“ и „Свекървата и снахата са като кучето и котката“.

— Като се задоми Мена — разправяше й Нтони, — дядо ще ни даде горната стая.

— Аз не съм свикнала да живея в горни стаи като в гълъбарник! — сряза го тя; та дори баща й, дето й беше баща, когато го изпращаше по уличката, след като се огледа, му каза:

— Тая Барбара се е метнала на майка си, гледай да не ти надене хомота още отначало, иначе те чака моето тегло.

Но комаре Венера заяви:

— Преди дъщеря ми да отиде да спи в оня гълъбарник, трябва да разберем в чии ръце ще остане къщата; пък и искам да видя как ще свърши цялата тая работа с лупината.

Защото тоя път Пачи крак искаше да му се издължат, не можеше повече да чака. Празникът на свети Йоан дойде, а Малаволя заговориха пак да плащат на части, защото не бяха събрали всичките пари и се надяваха да съберат цялата сума по беритбата на маслините. Но той отвърна, че бил отделил тия пари от залъка си, нямало с какво да се прехранва — ей богу! — нима трябвало да се храни с въздух чак до беритбата на маслините?

— Съжалявам, бай Нтони — каза той, — ама какво да правя? Трябва да си гледам интереса. Всяка коза за свой крак, че след това — другите.

— Ей на, годината ще изтече — мърмореше вуйчо Разпети на Пачи крак, когато оставаха насаме, — а не сме получили нито стотинка лихва; тия двеста лири я стигнат, я не стигнат само за разноските. Ще видите, че като почне беритбата на маслините, ще ви кажат да ги почакате до Коледа, а после — чак до Великден. Ето така се разорява една къща. Но аз каквото имам, съм го събрал с пот на челото. Единият внук е в рая, другият иска да се жени за дъщерята на Кьопавия, не могат да свързват двата края, а гледат да омъжат момичето. Тия хора само за сватби мислят, просто са побеснели, също като моята племенница Осата. А като се омъжи Мена, ще видите, че компаре Моска ще се върне, за да лапне нивата на Осата.

Накрая и двамата почнаха да кълнат адвоката, който уж все пишеше тия документи, които бяха необходими, преди да пратят съдия-изпълнителя.

— Бай Нтони трябва да му е казал да не бърза — добави Пачи крак. — С една връзка риба днес можеш да купиш не един, ами десет адвоката.

Тоя път той се бе скарал сериозно с Малаволя, защото Кьопчовица отишла да вдигне прането на комаре Грация от пералището и поставила своето: такова безобразие, да те накара да побеснееш от яд; но Кьопчовица хич не я било еня, защото я подкрепял оня дръвник Нтони Малаволя, дето само се перчи. Ама че сбирщина от негодници, тия Малаволя, та той не искаше и да чуе мръсното им име, дето оня мръсник дон Джамария им беше лепнал на челото.

И ето че изпълнителните листове почнаха да валят един след друг, а Пачи крак разправяше, че адвокатът сигурно не е останал доволен от подаръка, с който бай Нтони искал да го подкупи; това доказвало какви скъперници били тия хора и колко може да им вярва човек на обещанията, че ще се разплатят. Бай Нтони пак започна да тича ту при секретаря, ту при адвоката Шипиони, но той му се изсмя в лицето и му каза, че глупакът сам влиза в капана, че не трябвало да кара снаха си да се отказва от своята зестра, а сега да сърба каквото сам е надробил. „Тежко на падналия, който вика за помощ!“

— Послушайте ме — посъветва го дон Силвестро, — дайте му къщата, иначе за разноски ще загубите и „Провиденца“, и космите, дето са ви останали по главата. А с това сноване при адвоката само си губите времето.

— Ако ни дадете къщата с добро — увещаваше го Пачи крак, — ще ви оставим „Провиденца“, с която ще можете да си изкарвате хляба, ще си останете господари и съдия-изпълнителят няма да дойде.

Компаре Тино не беше озлобен, говореше за тия неща на бай Нтони, сякаш не го засягаха, прегръщаше го през рамо и му казваше:

— Прощавайте, братко мой, за мен е много неприятно, по-неприятно, отколкото и на вас, да ви изгоня от дома ви, но какво да правя? Аз съм сиромах човек, тия петстотин лири съм ги отделял от залъка си, пък и всяка коза за свой крак. Ако бях богат като вуйчо Разпети, нямаше да повдигам въпрос за тая работа, честна дума!

Клетият старец не се осмеляваше да каже на снаха си, че ще трябва да си отидат с добро от къщата с мушмулата, където живееха толкова време — та това беше все едно да напуснат селото, да се преселят другаде, или също като ония, дето бяха заминали, за да се върнат, а не се бяха завърнали; тук бяха и леглото на Лука, и гвоздеят, на който Бастианацо си окачваше шубата. Но в края на краищата те трябваше да опразнят къщата от бедната покъщнина, да я приберат, а всеки предмет оставяше следа там, където бе стоял, и без тия вещи къщата изглеждаше съвсем различна. Пренесоха покъщнината през нощта в къщичката на месаря, която бяха взели под наем — като че ли в селото не знаеха, че къщата с мушмулата принадлежи вече на Пачи крак и те трябваше да я опразнят.

Но поне никой нямаше да ги види, като пренасят вещите си на гръб.

Всеки път, когато изваждаше някой гвоздей или откачаше някоя поличка, която бе свикнал да гледа все на това място, старецът поклащаше глава. После насядаха да си поотдъхнат на струпаните насред стаята сламеници и огледаха да не са забравили нещо; дядото обаче стана веднага и излезе на двора да подиша чист въздух.

Но и тук навсякъде бе разпиляна слама, търкаляха се парчета от съдини, разнебитени кошове, мушмулата стърчеше в единия край, а лозата над портата бе цялата в ластарѝ.

— Хайде да си вървим! — повтаряше той. — Хайде, момчета, да си вървим! И без това, дали днес или утре… — но не мърдаше от мястото си.

Маруца гледаше ту портата, откъдето бяха излезли Лука и Бастианацо, ту уличката, по която бе тръгнал синът й, когато замина в дъжда, със запретнати крачоли под дъждобрана, и тя не го видя повече. Прозорецът на компаре Алфио Моска бе затворен, а лозата бе провиснала над зида и минувачите току я подръпваха. Всеки един от семейството имаше какво да погледне в тая къща; а старецът, като излизаше, докосна скришом с ръка разнебитената порта, за която вуйчо Разпети бе казал, че са й нужни няколко гвоздея и една здрава дъска.

Вуйчо Разпети бе дошъл да огледа къщата заедно с Пачи крак; двамата разговаряха на висок глас в празните стаи и гласовете им кънтяха също като в църква. Компаре Тино не могъл да изтрае — нали разправяше, че няма какво да яде, та се наложило да продаде всичко на вуйчо Разпети, за да си получи обратно парите.

— Какво да правя, компаре Малаволя? — каза той на стареца и го прегърна през рамо. — Нали знаете, аз съм беден човек, петстотин лири за мен са много пари! Ако бяхте богат, щях да я продам на вас!

Но бай Нтони не можа да изтърпи да обикаля из къщата така, с ръката на Пачи крак върху рамото си. А сега вуйчо Разпети бе довел един дърводелец и един зидар и разни други хора, които се въртяха из стаите, сякаш се намираха на площада, и току се обаждаха:

— Тук има нужда от тухли, там трябва да се смени гредата, тоя прозорец иска нов капак — като че ли бяха собственици; разправяха също, че къщата трябвало да се измаже, за да стане като нова.

Вуйчо Разпети подритваше сламата и счупените съдини с крак, после вдигна от земята една стара шапка на Бастианацо и я хвърли в градината — щеше да послужи за тор. А мушмулата продължаваше да шумоли, увехналите венци от маргаритки висяха по прозорците и вратата, както ги бяха окачили на Петдесетница.

Сега, след като къщата бе станала собственост на вуйчо й, Осата дойде да я огледа; пристигна с чорапа, който плетеше, и почна да се рови навсякъде.

— Кръвта вода не става — викаше тя силно, за да я чуе и глухият й вуйчо. — Аз милея за имота на вуйчо си така, както той трябва да милее за моята нива.

Вуйчо Разпети я остави да си приказва и се правеше, че не чува, нали вратата на компаре Алфио отсреща бе затворена с катинар.

— Ето, вратата на компаре Алфио е затворена с катинар, дано най-после се успокоите и повярвате, че не мисля за него! — каза Осата на ухото на вуйчо си.

— Аз съм си спокоен! — отвърна той. — Не се тревожи.

Оттогава Малаволя не смееха да се мярнат нито на улицата, нито неделен ден в църквата, ами ходеха да се черкуват чак в Ачи Кастело; никой вече не ги поздравяваше, дори и бай Чипола, който разправяше наляво и надясно:

— Бай Нтони не биваше да ми скрои тоя кюляф; да накара снаха си да се забърка в дълга за лупината! Ама че работа, да мамиш приятеля си!

— И жена ми казва същото! — намеси се майстор Кьопчо. — Тя разправя, че сега дори и кучетата бягали от Малаволя.

Но оня глупак Брази се беше заинатил, също като дете пред сергиите с играчки на панаира, и настояваше — Мена, та Мена, защото му я бяха обещали.

— А бе, дръвник с дръвник, да не мислиш, че тоя имот, дето го имаш, съм го намерил на улицата — викаше баща му, — та да го харизвам на някакви си голтаци!

На Брази му бяха прибрали и новите дрехи, та той беснееше и ходеше да трепе гущерите из пущинака или пък възсядаше зида край пералището и викаше, че щом не искат да го оженят и му били взели новите дрехи за сватбата, нямало да прави нищо, ако ще и да го убият; за щастие Мена не можеше да го види как ходеше облечен сега, защото тия нещастници Малаволя продължаваха да стоят затворени в къщичката, която бяха взели под наем от месаря, на улица Неро, недалеч от Кьопчови; а Брази, случеше ли му се да ги зърне макар и отдалеч, хукваше да се скрие зад зида или сред опунциите.

Братовчедката Ана, която наблюдаваше всичко това от брега, дето простираше платното, разправяше на комаре Грация:

— Сега тая клетница Света Агата ще има да стои сама като кукувица, също като моите дъщери, защото нямат зестра.

— Горкото момиче! — въздъхна комаре Грация. — А като си помисля, че бяха вече сресали косата й на път!

Но Мена не се вълнуваше и бе затъкнала сама сребърния фуркет на плитката си, без да каже нищо. Сега тя имаше толкова много работа в новия дом, където всичко трябваше да се подрежда наново и откъдето не можеше да вижда нито мушмулата, нито вратнята на братовчедката Ана и на Нунциата. Когато сядаха да работят заедно, майка й я гледаше и се разтапяше от нежност, а кажеше ли й: „Подай ми ножицата“ или „Я подръж чилето“ — просто я галеше с гласа си, защото сега, когато всички бяха обърнали гръб на чедото й, то й бе станало по-скъпо от когато и да било; но момичето пееше като скорец, защото беше на осемнайсет години, а на тая възраст, щом небето е синьо, все едно, че блести в твоите очи, а сърцето ти пее заедно с птиците. Пък и тя никога не бе носила в сърцето си оня момък — пошушна това на майка си, докато нареждаха основата. Едничка майка й бе надникнала в сърцето й, едничка тя й бе казала добра дума покрай цялото това нещастие, което ги бе сполетяло.

— Ех, де да беше тук компаре Алфио! Той поне нямаше да ни обърне гръб. Но мине ли гроздобер, пак ще се върне.

Съседките — клетите — не бяха обърнали гръб на Малаволя. Но братовчедката Ана беше затънала до гуша в работа — нали трябваше да храни дъщерите си, дето чакаха само на нея, а комаре Пачикракова се срамуваше да се обажда заради кюляфа, който компаре Тино бе скроил на нещастните Малаволя. Комаре Грация имаше добро сърце и не разправяше като мъжа си: „Я ги зарежи тия — сиромашия до шия, неволя до воля. Какво си се загрижила за тях?“

Едничка Нунциата се обаждаше от време на време, идваше с малкото в ръце, а след нея се мъкнеха другите й братчета, но и тя си имаше достатъчно грижи на главата.

Какво да се прави, такъв е животът!

— Всеки трябва да си гледа интереса — разправяше комаре Венера на Нтони на бай Нтони. — Всеки трябва да тегли чергата първо към себе си, а после да мисли за другите. Щом дядо ти не ти дава нищо, ти нямаш никакви задължения към тях. Когато човек се жени, създава си собствено семейство и каквото изкара, го изкарва за своето семейство. Ако ми е брат, не ми е ортак на кесията!

— И таз хубава! — отвърна Нтони. — Да ме увещавате да зарежа близките си, и то тъкмо сега, когато са на улицата! Ами ако аз си отида, дядо как ще се оправя, сам с „Провиденца“, как ще храни толкова гърла?

— Щом е така, оправяйте се! — викна Кьопчовица; после му обърна гръб и почна да тършува из чекмеджетата и из кухнята; разхвърляше всичко и се преструваше на много заета, та да не го гледа в очите. — Да не съм намерила дъщеря си на улицата! Ех, вярно е, че си нямате нищичко, но човек би могъл да си затвори очите, защото сте млад и здрав, можете да работите, разбирате от занаята, още повече, че сега, с тая проклета военна служба, дето ни обира момчетата, трудно се намира съпруг; но ако ще трябва да ви дам зестра, а вие да я излапате с роднините си, виж, това е друга работа! Аз искам моята дъщеря да има един съпруг, а не петима или шестима, и да не трябва да мъкне на гърба си две семейства!

Барбара седеше в съседната стая и се правеше, че не чува продължавайки да върти бързо чекръка. Щом Нтони застанеше на прага, тя свеждаше поглед към масурите и се нацупваше. Клетият момък ставаше жълт-зелен, ту почервеняваше, ту побледняваше и просто не знаеше какво да направи, защото тая Барбара сякаш го бе омагьосала с големите си черни очи.

— Значи, вие обичате вашите повече, отколкото мене! — казваше му тя.

А когато майка й не беше в къщи, заравяше лице в престилката си и почваше да плаче.

— Дявол да го вземе! — викаше Нтони. — Ех, как ми се ще да се върна отново в казармата!

И почваше да си скубе косата и да се удря с юмруци по главата, но нали беше глупак, не се решаваше да постъпи както трябва.

— Щом е така — казваше Кьопчовица, — всяка жаба да си знае гьола!

Мъжът й повтаряше:

— Нали ти казвах, че не обичам обърканите работи.

— Я върви да си гледаш работата! — отвръщаше тя. — Ти не разбираш нищо!

Всеки път, когато Нтони отиваше в дома на Кьопчо, го посрещаха с навъсени лица, а комаре Венера му натякваше непрекъснато, дето Малаволя бяха поканили комаре Пачикракова да среше косата на Мена — хубаво я среса, хак ви е! — за да се подмажат на компаре Тино заради ония пари за къщата, а той въпреки това взе къщата и те останаха голи като пушки.

— Да не мислите, че не знам какво говореше майка ви, Маруца, когато ходеше с вирнат нос: че Барбара не била момиче за сина й Нтони, защото била разглезена и не била научена на онова, което трябвало да знае жената на един истински моряк. Чух го на пералището от комаре Зурлата и комаре Чика.

— Комаре Зурлата и комаре Чика са мискинки — отвърна Нтони. — Приказват така от завист, задето не се ожених за Зурлата!

— Че защо не я вземете! Тя не знае какво съкровище губи!

— Комаре Венера, как можете да ми говорите такива неща! Та то е все едно да ми кажете: да не съм те видяла повече у нас!

Нтони искаше да покаже, че е мъж и не се вестяваше по два-три дни. Но малката Лия, която не знаеше за тия приказки, продължаваше да идва да си играе в двора на комаре Венера; бяха я навикнали така още от времето, когато Барбара я черпеше с опунции и кестени, защото обичаше брат й Нтони; ала сега не й даваха нищо и Кьопчовица току й подвикваше:

— Дошла си да търсиш брат си, а? Майка ти много се бои да не й го откраднем!

И комаре Осата се отбиваше в двора на Кьопчови, идеше с чорапа, дето го плетеше, и бълваше змии и гущери против мъжете, които били по-лоши и от песове. А Барбара подхвърляше на малката:

— Е да, аз не съм такава къщовница като сестра ти!

Комаре Венера заключаваше:

— Майка ти, като е перачка, вместо да одумва хората по цял ден на пералището, по-добре да вземе да ти изпере тия парцали, с които те е навлякла.

Момиченцето не разбираше много неща, но все пак й отвръщаше с думи, които караха комаре Венера да беснее от яд и да вика на детето, че майка му го подучвала, а после го пращала нарочно, за да я дразни; най-сетне детето престана да идва, а комаре Венера каза, че така било по-добре, така нямало вече да ги шпионират в собствения им дом, защото ония се страхували, че те държат още на тоя дръвник Нтони.

Работата стигна дотам, че комаре Венера и Дългата престанаха да си говорят, а когато се заварваха в църква, си обръщаха гръб.

— Ще видите, че ще се хванат за косите! — разправяше Зурлата, примирайки от удоволствие. — Да не ми е името Зурлата, ако работата не стигне дотам! Кьопчовица хубаво го нареди оня дръвник!

Обикновено мъжете не се намесват в женските кавги, защото работата може да стане сериозна и да извадят ножове; ала жените, след като веднъж са стигнали до бой, обърнали са си гръб и са си казали какви ли не думи, и са се хванали за косите, изведнъж се сдобряват, почват да се прегръщат и целуват и се събират на приказки пред портата, сякаш нищо не е било. А Нтони, който беше омагьосан от очите на Барбара, подви опашка и започна отново да виси под прозореца й, за да се помирят; но нали сега Малаволя бяха в неволя до воля и в сиромашия до шия, на комаре Венера понякога й идеше да му излее на главата помията от баклата, а и дъщеря й само свиваше рамене.

Най-сетне тя му го каза право в очите, за да се отърве от него, защото тоя клетник продължаваше да виси пред вратата й като куче, та ако някой речеше да мине оттам заради нея, Нтони можеше да й попречи на късмета.

— Е, компаре Нтони, всяка коза за свой крак, хайде да не се караме, хайде да сложим кръст на цялата работа!

— Както кажете, комаре Барбара, за вас може да е лесно, ала за мен да любиш и да разлюбиш, насила не става.

— Опитайте, ще видите, че не е чак толкова трудно. Нищо няма да загубите, ако опитате. Всичко най-хубаво, пожелавам ви щастие, но оставете ме да си подредя живота, защото съм вече на двайсет и две години.

— Знаех си аз, че ще ми кажете така, след като ни взеха къщата с мушмулата и всички ни обърнаха гръб.

— Послушайте ме, компаре Нтони, майка ми може да дойде всеки миг и няма да е хубаво да ме завари с вас.

— Да, разбира се, че няма да е хубаво, след като ни взеха къщата с мушмулата. — На Нтони му беше много тежко и не искаше да си тръгне. Но тя трябваше да отиде на чешмата и да налее стомната с вода, затова му каза „сбогом“ и се затича, като поклащаше плавно хълбоци — наричаха я Кьопчовица, защото дядото на баща й си беше счупил крака при едно сблъскване на коли на празника на Трекастани, ала краката на Барбара си бяха здрави и хубави!

— Сбогом, комаре Барбара! — отвърна клетият момък, сложи кръст на всичко, каквото бе имало между тях, и започна отново да гребе като каторжник, защото работата бе истинска каторга — от понеделник до събота; а на него му беше дотегнало да се претрепва от работа за нищо, защото, когато човек си няма нищо, няма смисъл да блъска от сутрин до вечер, щом и кучетата не го искат, та затова тоя живот му беше дошъл до гуша; предпочиташе да не върши нищо, да се излежава в кревата, преструвайки се на болен, като в казармата, когато му дотягаше военната служба; пък и дядо му не търсеше под вола теле, както правеше лекарят на фрегатата.

— Какво ти е? — питаше го дядо му.

— Нищо ми няма. Много съм нещастен.

— Какво можеш да сториш? Трябва да се примириш, така сме се родили.

Той се оставяше да го товарят с мрежите и сечивата като магаре, мълчеше по цял ден и отваряше уста само за да псува или да измърмори: „Щом си паднал във водата, няма как, ще се намокриш.“ А когато изпъваха платното и брат му почваше да пее, той му казваше:

— Пей, пей, че като остарееш, ще има да лаеш като дядо.

— И да лаеш, пак няма да спечелиш нищо — отвръщаше момчето.

— Прав си, защото животът е красиво нещо!

— Красив, некрасив, това е, ние не сме виновни — заключаваше дядото.

Вечер Нтони сърбаше намусен чорбата си, а неделен ден се навърташе край кръчмата, където хората мислеха само как да се смеят и забавляват, без да ги е грижа, че на следния ден щяха да започнат отново същото, което бяха вършили дяла седмица; или пък седеше по цели часове на стълбището на църквата, подпрял глава на ръката си, гледаше минувачите и прехвърляше през ума си занаятите, за които не беше необходим никакъв труд.

Неделен ден поне можеше да се наслаждава на ония неща, дето се получават без пари — да се препича на слънце, да стои със скръстени ръце, без да върши нещо; тогава му дотягаше да си блъска ума и да размишлява за себе си, да желае всички ония неща, които бе видял като войник и които си припомняше, докато беше на работа, за да убива времето. Обичаше да се изтяга като гущер на слънцето и да не върши друго. А срещнеше ли колари, които пътуваха седнали на ока, мърмореше:

— Това се казва занаят! По цял ден се возят!

Видеше ли някоя превита на две женица, която се връщаше от града натоварена като магаре и вървеше и се оплакваше според обичая на старѝте, той й казваше, за да я утеши:

— Ех, сестрице, де да можех да върша това, дето правиш ти! Та това е все едно да излезеш на разходка!

[1] Сицилиански народен танц. — Б.пр. ↑

[2] Войник от специален род оръжие в Италия. — Б.пр. ↑

X

Нтони се разхождаше по морето всеки божи ден, но се налагаше да гребе с веслата, та се изкривяваше от работа. Ала когато морето беше бурно и искаше да погълне наведнъж и тях, и „Провиденца“, и всичко останало, момъкът се преобразяваше — ставаше благороден и всеотдаен.

— Това се казва мъж от нашия сой! — възкликваше дядото; заслужаваше си човек да го види как управлява лодката, която подскачаше по вълните като кефал през любовния период, докато вятърът свиреше в разчорлените му коси.

Макар и да бе стара и закърпена, „Провиденца“ излизаше често в открито море, за да уловят повече риба, тъй като в селото имаше много лодки, които омитаха морето като с метла. Дори и в дните, когато накъм Аньоне облаците надвисваха ниско, а на изток хоризонтът сякаш бе осеян с черни гребени, платното на „Провиденца“ се белееше като носна кърпа далече, далече сред оловносивото море и хората разправяха, че бай Нтони и близките му си търсели белята със свещ.

Бай Нтони отвръщаше, че ходел да си изкарва хляба; и когато тапите почваха да потъват една по една в зелената като трева морска шир, а къщичките на Треца се сливаха в едно-едничко бяло петно — толкова бяха далеч — и край тях нямаше друго освен вода, бай Нтони се развеселяваше и почваше да бъбри с внуците си, защото привечер, забележеха ли платното на лодката край скалата, Дългата и другите щяха да ги причакат на брега и да се радват на рибата, която подскачаше в кошовете и изпълваше дъното на лодката като сребро; тогава бай Нтони изпреварваше всички и възкликваше:

— Един квинтал или квинтал и четвърт — и отмерваше на око точно до килограм.

После продължаваха да говорят за това цяла вечер; жените чукаха сол на камъните, те брояха буренцата едно по едно, вуйчо Разпети прескачаше да види какво са уловили и им предлагаше цена ей така, наслуки, а Пачи крак почваше да вика и да псува и настояваше да им даде цена, каквато заслужават; виж, тогава крясъците на Пачи крак им доставяха удоволствие, нали човек не бива да се кара с хората; а след това Маруца броеше пред свекъра си петак по петак парите, които Пачи крак бе донесъл в кърпата си, и казваше: „Това е за къщата! Това е за харчене!“ Мена и тя помагаше да чукат сол и да подреждат буренцата; тя носеше отново синята рокля и кораловия гердан, които бяха дали като залог на вуйчо Разпети. Сега жените можеха пак да ходят да се черкуват в селото, защото, ако някой младеж речеше да хареса Мена, тя щеше пак да си има зестра.

— А аз — разправяше Нтони, гребейки бавно, за да не ги отнесе течението извън очертания от мрежите кръг, докато дядото размишляваше за всички тия неща, — аз искам само едно: като се замогнем отново, оная негодница Барбара да се пукне от яд, загдето ми хлопна вратата под носа.

— Хубавият кон и под съдран, чул се познава — отвръщаше старецът. — Станем ли отново онова, което сме били винаги, хората ще започнат пак да ни гледат с добро око и няма да ни затварят вратата под носа.

— Само Нунциата и братовчедката Ана не постъпиха така с нас — обади се Алеси.

— Приятел в нужда се познава. Затова и бог им помага, нали имат да хранят толкова гърла в къщи.

— Когато Нунциата отива в пущинака за съчки или пък топът платно е много тежък за нея, аз винаги й помагам — каза Алеси.

— Я ми помогни сега да издърпаме мрежата, че тоя път свети Франциск комай ни е пратил добър улов!

Момчето теглеше, запъваше крак и пухтеше, сякаш вършеше всичко само. Нтони се беше излегнал на крачната дъска, скръстил ръце зад тила, пееше и следеше с поглед белите чайки по безкрайното синьо небе, а „Провиденца“ се полюшкваше по зелените вълни, които идеха отдалеч, много отдалеч, оттам, докъдето стигаше погледът.

— Защо морето бива ту зелено, ту синьо, сетне става бяло, а после черно — като пущинака; защо няма един и същи цвят като водата? — запита Алеси.

— Божа работа — отвърна дядото. — По това морякът разбира кога може да излезе в морето, без да има от какво да се страхува, и кога е по-добре да остане на суша.

— Ех, че са щастливи тия чайки, летят си там, нависоко, излезе ли буря, няма защо да се боят от вълните.

— Но тогава и тия клети птички няма какво да ядат.

— Значи, всички разчитат на хубавото време, нали и Нунциата не може да прескочи до чешмата, когато вали — забеляза Алеси.

— Всичко е до време — и хубавото, и лошото време — отвърна старецът.

Но когато времето се разваляше или задухваше северозападният вятър, тапите играеха по цял ден върху вълните, сякаш някой им свиреше на цигулка; или пък морето побеляваше като мляко и започваше да ври и кипи, дъждът ги обливаше от сутрин до вечер, дрехите им прогизваха, защото нямаха достатъчно дъждобрани, и морето около тях цвъртеше като риба в тиган; тогава работата ставаше съвсем лоша и на Нтони хич не му беше до песни; спуснал качулката до носа си, той трябваше да изхвърля от „Провиденца“ водата, която непрекъснато се събираше, а дядо му току повтаряше: „Побелее ли морето, чакай да излезе сироко[1]“ или „Излязат ли вълни, чакай буря“, като че ли бяха дошли тук да учат поговорки; проклетите му поговорки! Вечер дядото висеше край прозореца, душеше да разбере какво ще бъде времето и повтаряше: „Червена ли е луната, ще излезе вятър, ясна ли е — времето ще бъде хубаво, почне ли да избледнява — чакай дъжд.“

— Щом знаехте, че ще вали, защо ни трябваше да излизаме днес в морето? — питаше го Нтони. — Нямаше ли да е по-добре да подремнем още два-три часа?

— Дъждът вкарва сарделата в мрежите — отвръщаше старецът.

Нтони псуваше и газеше вода до коляно.

— Довечера — успокояваше го дядо му — Маруца ще запали хубав огън и ще се изсушим.

Привечер, по здрач, когато „Провиденца“ с напълнен с тази божия благодат търбух поемаше към къщи, а платното й се издуваше като фустата на дона Розолина и светлинните на къщите затрептяваха зад черните скали, сякаш се зовяха една друга, бай Нтони сочеше на внуците си буйния огън, запален в кухнята на Дългата, в горния край на дворчето на уличка Неро; нали зидът беше нисък, от морето се виждаше като на длан цялата къща заедно с малкия навес, под който спяха кокошките, и пещта от другата страна на портата.

— Виждате ли какъв хубав огън ни е наклала Маруца! — радваше се той.

Дългата ги чакаше на брега с кошниците и когато се налагаше да ги върнат празни, хич не им беше до приказки; но ако кошниците не достигаха, та Алеси трябваше да изтича до къщи да донесе още, дядото свиваше длани до устата си и викаше:

— Мена! Хей, Мена!

Мена знаеше какво означава това и се задаваше цяло шествие: тя, Лия и Нунциата, а след нея и нейните пиленца; тогава всички се радваха, никой не обръщаше внимание нито на студа, нито на дъжда; сядаха край огъня и разговаряха до късно за божията благодат, дето им беше пратил свети Франциск, и какво ще правят с парите.

Но в отчаяната си упоритост те излагаха живота си на опасност заради няколко килограма риба; веднъж, заради тия пусти пари, Малаволя за малко щяха да загинат всички, също като Бастианацо; това стана една привечер, когато бяха излезли към Аньоне и небето беше толкова мрачно, че не се виждаше дори Етна, а вятърът идеше на вълни, на вълни и фучеше, сякаш бе придобил дар слово.

— Лошо време! — повтаряше бай Нтони. — Вятърът днес се е развъртял на всички страни, бетер от главата на някоя лекомислена кокона, а морето е като лицето на Пачи крак, когато се кани да ни скрои някакъв кюляф.

Слънцето още не бе залязло, но морето бе почерняло също като пущинака и от време на време кипеше.

— Чайките трябва вече да са заспали — обади се Алеси.

— Време е да запалят фара при Катания — рече Нтони, — но не мога да видя нищо.

— Алеси, дръж кормилото на североизток — заповяда дядото, — защото след половин час няма да виждаме нищо, ще стане тъмно като в рог!

— При такова време най-добре е да си в кръчмата на Сантуца.

— Или да се излежаваш, нали? — сряза го дядото. — Трябвало е да станеш секретар като дон Силвестро.

Клетият старец се бе оплаквал цял ден от болки.

— Времето ще се развали! — повтаряше той. — Усещам го по кокалите си.

Изведнъж стана толкова тъмно, че не можеха да се виждат един друг, дори и да речеха да се напсуват. Само вълните, когато минаваха край „Провиденца“, блясваха, сякаш имаха очи и искаха да я погълнат; и никой не смееше да гъкне сред тая ревяща, безкрайна морска шир.

— Тоя път комай целият ни улов ще отиде по дяволите! — обади се по едно време Нтони.

— Я да мълчиш! — сряза го дядото и гласът му ги накара да се сгушат още повече на седалката.

Вятърът свиреше в платното на „Провиденца“, а въжето й подрънкваше като китарена струна. Изведнъж вятърът, засвири също като локомотива на железницата, когато излизаше от дупката в планината над Треца; после върху тях се стовари ненадейно някаква огромна вълна, повдигна „Провиденца“ във въздуха и лодката изскърца като чувал с орехи.

— Свали платното! Свали платното! — викна бай Нтони. — Режи! Режи бързо!

Нтони захапа ножа, вкопчи се като котка в мачтата, стъпи на борта и за да балансира, увисна над морето, което ревеше под него и искаше да го погълне.

— Дръж се здраво! Дръж се здраво! — викаше му дядото сред рева на вълните, които искаха да ги погълнат, подмятаха насам-натам „Провиденца“ с целия й товар и я накланяха на една страна, а те газеха вода до колене.

— Режи! Режи! — настояваше дядото.

— Дявол да го вземе! — викна Нтони. — Ако отрежа въжето, какво ще правим после, когато ще имаме нужда от платното?

— Не богохулствувай, защото сега сме в ръцете на господа!

Алеси се бе вкопчил в кормилото и щом чу тия думи, се развика:

— Майко! Майчице!

— Млъкни! — изръмжа брат му с ножа в уста. — Млъкни или ще те ритна!

— Прекръсти се и млъкни! — повтори дядото.

Момчето не посмя да се обади повече.

Изведнъж платното се свлече като камък, толкова беше опънато, но Нтони го сграбчи за миг и успя да го навие.

— Знаеш си работата! Същински бащичко! — каза му дядото. — Няма що, нали сме от един сой!

Лодката се изправи и заподскача, после продължи да се люлее над вълните.

— Я дай да хвана кормилото! Тук трябва здрава ръка! — рече бай Нтони. И макар че и момчето се бе вкопчило като котка в кормилото, връхлитаха ги такива големи вълни, че ръчката ги блъскаше непрекъснато в гърдите.

— Веслото! — викна Нтони. — Хващай твоето весло, Алеси! Бива те само да ядеш! Сега веслата ще свършат повече работа от кормилото.

Лодката поскърцваше под могъщия напън на яките му ръце, а Алеси бе стъпил здраво на крачната дъска и натискаше веслото, доколкото му стигаха силите.

— Дръж се, Алеси! — викна дядото от другия край на лодката, а гласът му едва успя да надвие воя на вятъра. — Дръж се здраво, Алеси!

— Добре, дядо! — отговори Алеси.

— Страх ли те е? — запита го Нтони.

— Не — отвърна дядото вместо него. — Дано бог ни помогне!

— Дявол да го вземе! — викна задъхалият се от умора Нтони. — За тая работа трябват железни ръце, като лопатите на параходите. Морето ще ни надвие!

Дядото замълча и всички се заслушаха във воя на бурята.

— Мама сигурно е излязла на брега да ни чака — обади се по едно време Алеси.

— Остави майка си на мира — прекъсна го дядо му, — по-добре мисли за това!

— Къде ли сме сега? — запита след известно време Нтони, който едва се държеше на краката си от умора.

— В ръцете на бога — отвърна дядото.

— Щом е така, оставете ме да се наплача! — викна Алеси, който не можеше да издържа повече. Момчето запищя и почна да зове майка си сред воя на бурята и рева на морето, но този път никой не посмя да му се скара.

— Можеш да крещиш колкото си щеш, никой няма да те чуе; затова по-добре трай си — рече му най-сетне Нтони, ала с такъв променен глас, че самият той не можа да се познае. — Мълчи, сега не бива да правиш така, не е хубаво нито за теб, нито за другите!

— Платното! — заповяда бай Нтони. — Кормилото по посока на вятъра, на североизток, и каквото бог дал!

Вятърът им пречеше, но все пак успяха да вдигнат платното за пет минути и „Провиденца“ заподскача по гребените на вълните, наклонена на една страна като ранена птица. Тримата Малаволя се бяха струпали на отсрещната страна и се бяха вкопчили в борта: никой не смееше да гъкне, защото, когато морето заговори по тоя начин, човек няма смелост да отвори уста.

Бай Нтони само рече:

— Сега там сигурно се молят за нас.

Никой не добави нито думичка и те продължиха да се носят в нощта с вятъра и вълните, а нощта се бе спуснала изведнъж, черна като катран.

— Фенерът на кея! — викна Нтони. — Виждате ли го?

— Надясно! — викна бай Нтони. — Надясно! Това не е фенерът на кея. Носи ни към скалите. Свивай платното! Свивай платното!

— Не мога! — отвърна Нтони, като се задъхваше от напрежение и от вятъра. — Шкотът е мокър, Алеси, дай ножа! Дай ножа!

— Режи! Режи! Бързо!

В тоя миг се чу трясък; „Провиденца“, която дотогава бе полегнала на една страна, се изправи като пружина и за малко не ги изхвърли в морето; мачтата се пречупи като сламка и се строполи в лодката заедно с платното.

Някой извика „ох“ и гласът прозвуча като предсмъртен вик.

— Кой? Кой вика? — запита Нтони, докато късаше със зъби и с ножа халките на платното, което бе паднало в лодката заедно с мачтата и бе покрило всичко. Изведнъж един по-силен порив на вятъра го откъсна и платното изчезна в мрака. Тогава двамата братя успяха да освободят мачтата и да я хвърлят в морето. Лодката се изправи, но бай Нтони не можа да стане и не отвръщаше на запитванията на Нтони. Когато морето и вятърът завият едновременно, няма нищо по-страшно от това да не чуеш отговор от този, когото викаш.

— Дядо! Дядо! — викаше и Алеси; но той не се обади и двамата братя настръхнаха от ужас. Беше толкова тъмно, че от единия до другия край на „Провиденца“ не се виждаше нищо; а и Алеси вече не плачеше — толкова се беше изплашил. Дядото лежеше на дъното на лодката със строшена глава. Най-сетне Нтони успя да го напипа в тъмното и му се стори, че е умрял, защото нито шаваше, нито дишаше. Ръчката на кормилото се клатушкаше насам-натам, а лодката ту се издигаше, ту пропадаше между вълните.

— Ой, свети Франциск, помогни ни! Благословени свети Франциск, помогни ни! — крещяха двамата младежи и не знаеха вече какво да правят.

Милосърдният свети Франциск, който бе излязъл в бурята, за да спасява своето паство, най-сетне ги чу и простря наметалото си под „Провиденца“ в същия миг, когато тя щеше да се разбие като орехова черупка в Скалата на гълъбите, под поста на митничарите. Лодката прескочи скалата като жребец и заби нос в сушата.

— Дръжте се! Дръжте се! — викаха митничарите от брега и тичаха с фенери в ръце, за да им хвърлят въжета. — Дръжте се! Ето ни! — Най-сетне едно въже падна напреки върху „Провиденца“, която трепереше като листо, и шибна Нтони по лицето по-силно и от бич, но в тоя миг ударът му се стори нежен като милувка.

— Насам! Насам! — викна той и се вкопчи във въжето, което се опитваше да му се изплъзне от ръцете. Алеси се улови за въжето и увисна на него, двамата успяха да го омотаят около ръчката на кормилото и митничарите ги изтеглиха на брега.

Бай Нтони обаче не даваше никакви признаци на живот; като го осветиха с фенера, видяха, че лицето му е обляно в кръв, затова всички помислиха, че е мъртъв, и внуците му почнаха да си скубят косите от мъка. След два часа пристигнаха дон Микеле, Роко Спату, Вани Пицуто и другите безделници, които вестта за станалото бе заварила в кръчмата; наплискаха стареца със студена вода, разтриха го и той отвори очи. Като разбра къде се намира и че до Треца има по-малко от един час път, старецът помоли да го положат на една стълба и да го пренесат у дома му.

Маруца, Мена и съседките, които плачеха и се вайкаха на площада, видяха как го носеха на стълбата, блед като мъртвец.

— Няма страшно! Няма страшно! — успокояваше ги дон Микеле, застанал начело на групата. — Дребна работа! — И изтича при дрогериста за лековит оцет.

Дон Франко дойде лично, стиснал шишето в ръце; на улица Неро дойдоха и Пачи крак, и комаре Грация, тримата Кьопчовци, бай Чипола и всички съседи, защото в подобни случаи хората забравят всякакви кавги; дойде и Щурата — нали тя хукваше винаги натам, където се струпваха хора или където се чуваше глъчка, било денем или нощем, сякаш сън не я хващаше и продължаваше да чака своя Менико. Хората се бяха скупчили на уличката пред дома на Малаволя, като че ли там лежеше мъртвец, та братовчедката Ана трябваше да им хлопне вратата под носа.

— Пуснете ме да влезе! — викаше Нунциата и блъскаше с юмруци по вратата; тя бе изтичала полуоблечена. — Пуснете ме да видя какво се е случило у комаре Маруца!

— Защо ли ни пратиха да носим стълбата, щом не ни пускат да видим какво е станало! — тюхкаше се синът на Щурата.

Кьопчовица и Зурлата, забравили всички ругатни, които бяха изприказвали една срещу друга, бъбреха пред вратата с ръце под престилките.

— Какво да се прави, тоя занаят е такъв, рано или късно загиват! Ха си оженила дъщеря си за моряк — разправяше Кьопчовица, — ха ти се е изтърсила някой ден в къщи като вдовица, че на всичко отгоре и със сирачета; ако не беше дон Микеле, тая нощ от Малаволя нямаше да остане и помен.

Тя казваше, че най-добре било човек да бъде като безделниците, които не вършат нищо и пак си изкарват хляба; например като тоя дон Микеле, дето е по-охранен и от поп и ходи облечен все в сукно, и го храни половината село, и всички го коткат, та дори и дрогеристът, който бълва змии и гущери против краля, щом го види, сваля черната си капела и му се кланя.

— Няма нищо страшно — каза дон Франко, като излезе от къщата. — Превързахме го, но ако не дигне температура, няма да прескочи трапа.

Пачи крак поиска да влезе, защото бил близък на семейството; последваха го бай Фортунато и неколцина други, които успяха да си пробият път в навалицата.

— Не ми харесва лицето му! — отсече бай Чипола, като поклати глава. — Как си, бай Нтони?

— Разбрахте ли най-сетне защо бай Фортунато не ожени сина си за Света Агата? — разправяше в това време Кьопчовица, която не бе успяла да влезе. — Тоя човек е голяма лисица.

А Осата добави:

— Който има лодка в морето, все едно, че няма нищо. Нивица трябва да си има човек, нивица!

— Ах, каква страшна нощ за тия Малаволя! — възкликна комаре Пачикракова.

— Забелязахте ли, че в тоя дом нещастията идват винаги нощем? — рече бай Чипола, който излизаше от къщата заедно с дон Франко и компаре Тино.

— Заради един къшей хляб! Бедните хорица! — добави комаре Грация.

В продължение на два-три дни бай Нтони клонеше повече към оня, отколкото към тоя свят. Както бе казал дрогеристът, той вдигна температура, но тя бе толкова висока, че насмалко не отнесе болния в гроба. Клетият старец, който лежеше в един ъгъл с превързана глава, небръснат, бе престанал дори да стене. Мъчеше го силна жажда и щом Мена или Дългата му даваха вода, той сграбчваше чашата с треперещи ръце, сякаш се боеше да не му я отнемат.

Дон Чичо идваше сутрин, превързваше раните, проверяваше пулса, караше го да си покаже езика и си отиваше, като поклащаше глава.

Една нощ, след като Дон Чичо бе поклатил глава повече, отколкото друг път, те не се осмелиха да изгасят свещта; Дългата постави до свещта иконата с лика на Богородица, седнаха край постелята на болния, който бе престанал да иска вода, и почнаха да четат молитви; никой не си легна, а Лия си разчекна устата да се прозява — толкова й се спеше. В къщата витаеше злокобна тишина и когато по улицата минаваха коли, чашите на масата подрънкваха и звънът им караше тия, дето бдяха около болния, да се стряскат; така мина и целият следващ ден: съседките се бяха струпали пред портата, шушукаха си и току надничаха през отворената врата, да разберат какво става. Привечер бай Нтони пожела да види близките си един по един, да ги погледне с гаснещите си очи, и запита какво е казал лекарят. Нтони стоеше до възглавницата и плачеше като дете, защото този момък имаше добро сърце.

— Не плачи така! — промълви дядото. — Не плачи! Сега ти си глава на семейството. Мисли, че всички ще чакат на теб и прави, каквото правех аз.

Като го чуха да говори така, жените, дори и малката Лия, се завайкаха и почнаха да си скубят косите, защото при подобни обстоятелства жените губят ум и разум; те хич не се и досещаха, че старецът се вълнува, като ги гледа да го оплакват, сякаш е вече пътник за оня свят. Но той продължи да шепне с отпаднал глас:

— Като умра, гледайте да не харчите много. Господ знае, че сме бедни и ще се задоволи с молитвите на Маруца и Мена. А ти, Мена, гледай майка си и се учи от нея, тя е същинска светица, какво ли не е минало през нейната глава; грижи се за сестра си, така както квачката бди над своите пиленца. Докато си помагате един на друг, бедите няма да ви се струват толкова тежки. Нтони е вече голям, скоро и Алеси ще може да ви помага.

— Не говорете така! — молеха го разплаканите жени, сякаш той самият желаеше да умре. — За бога, не говорете така!

А той поклати тъжно глава и отвърна:

— Казах ви всичко, каквото трябваше да ви кажа, и вече няма значение какво ще стане с мен. Свърши ли зехтинът, кандилото угасва. А сега обърнете ме на другата страна, че съм уморен.

По-късно той повика отново Нтони и му каза:

— Не продавайте „Провиденца“, ако и да е стара, иначе ще трябва да работите на надница, а знаеш колко е тежко, когато бай Чипола или чичо Кола каже: „За понеделник не ми трябват хора.“ А сега слушай добре какво ще ти заръчам: успеете ли да скътате малко парици, гледайте да задомите най-напред Мена, ама за човек със занаята на баща ти и да е добър; след като задомите и Лия, ако отделите нещо настрана, откупете къщата с мушмулата. Вуйчо Разпети ще ви я продаде, ако му дадете и нещо отгоре; защото тя е принадлежала винаги на Малаволя, пък и оттам излязоха и покойният ви баща, и покойният Лука.

— Добре, дядо! Добре! — обеща Нтони през сълзи.

Алеси слушаше внимателно и беше сериозен, сякаш и той бе станал вече мъж.

Като го чуваха да говори непрекъснато, жените помислиха, че бълнува и току му слагаха на челото мокри кърпи.

— Не — рече им бай Нтони. — Не бълнувам. Преди да си отида от тоя свят, искам да ви кажа всичко, каквото трябва да ви кажа.

В това време започнаха да долитат гласовете на рибарите, които се викаха от къща на къща, а по улицата отново заскърцаха коли.

— След два часа ще съмне — рече бай Нтони — и ще можете да извикате дон Джамария.

Тия клетници чакаха деня като манна небесна и току открехваха прозореца, за да видят дали не съмва. Най-сетне в стаичката започна да просветлява и бай Нтони настоя:

— Хайде, викнете свещеника, че искам да се изповядам!

Когато дон Джамария пристигна, слънцето бе вече високо; щом чуха църковното звънче по улица Неро, всички съседки се стекоха да видят свещеника, който отиваше да даде предсмъртно причастие на Малаволя, и влязоха заедно с него, защото, когато идва господ, не можеш да хлопнеш вратата под носа на хората; къщата се напълни с народ, затова нещастните хорица не смееха нито да плачат, нито да се вайкат, докато дон Джамария мърмореше под носа си, а майстор Чирино току пъхаше свещта под носа на болния, който беше жълт и сух като вощеница.

— Господи, същински свети Йосиф, както е легнал с тая дълга брада! Блазе му! — възкликна Сантуца, която в такива случаи зарязваше и чашите си, и всичко и хукваше след свещеника „като врана“, както казваше дрогеристът.

Дон Чичо завари свещеника с мирото у Малаволя, затова понечи да обърне магаренцето си и да си отиде.

— Кой ви каза да викате свещеника? Кой ви каза да го викате да дава предсмъртно причастие? Това ще ви кажем ние, лекарите, ако трябва; просто се чудя на викария, че е дошъл. Чуйте какво ще ви кажа: няма нужда от причастие. Разберете, болният е по-добре!

— Многострадалната Дева се е смилила над нас! — възкликна Дългата. — Дева Мария се смили над нас, защото и без това смъртта спохожда твърде често тоя дом!

— Бъди благословена, майко божия! — викаше Мена с прибрани за молитва ръце. — Бъди благословена, загдето се смили над нас!

Всички плачеха от радост, като че ли болният можеше пак да излезе с „Провиденца“ в морето.

Дон Чичо си тръгна, като мърмореше:

— Ето как ми се отплащат! Ако прескочат трапа, благодарят на Богородица! Ако пукнат — аз съм виновен!

Съседките стояха пред вратнята и чакаха да изнесат мъртвеца — нали всеки момент трябваше да дойдат да го вземат.

— Клетият! — шепнеха те.

— Ами! Тоя старец има яка жилка и е като котките — не пада лесно на гръб. Мене слушайте — разправяше Кьопчовица, — тоя човек ще погребе всички ни.

Съседките почнаха да правят заклинания против уроки.

— Далеч, далеч, че съм дъщеря на Мария! — викаше Осата и току целуваше иконката, която висеше на гърдите й. — Зло с кила, а добро — да ще господ!

Кьопчовица добави:

— Вие поне нямате деца за женене като мен; ако умра — тежко им!

Другите се смееха, защото Осата нямаше кого да задомява освен себе си, а все не успяваше да го стори.

— А бе, ако е за това, умре ли бай Нтони, тия хорица ще загазят съвсем, защото им е едничка опора — отвърна братовчедката Ана.

— Нали оня дръвник Нтони е голям мъж!

Но всички свиха рамене.

— Ако старецът умре, този дом ще рухне, ще видите!

В същия момент пристигна Нунциата със стомна на главата.

— Дайте път! Искам да мина! Комаре Маруца чака да й донеса вода! А ако братчетата ми седнат да играят, ще разхвърлят всичко на улицата!

Лия застана на прага, изпъчи се и каза на съседките:

— Дядо е по-добре. Дон Чичо рече, че дядо няма да умре. — Тя не можеше да повярва, че всички съседки я слушаха внимателно, сякаш и тя бе възрастна като тях.

Алеси излезе и каза на Нунциата:

— Щом ти си тук, аз ще прескоча да разбера какво е станало с „Провиденца“.

— Това момче има повече разум от брат си! — отсече братовчедката Ана.

— Дон Микеле ще получи медал, задето е хвърлил въжето да спаси „Провиденца“ — разправяше дрогеристът. — Ще получи и пенсия. Виждате ли за какво се пилее народната пара!

Ала Пачи крак защищаваше Дон Микеле и разправяше, че той заслужавал да получи и медал, и пенсия, нали се хвърлил във вода до колене, така, както бил с ботушите, за да спаси живота на Малаволя, на трима души. Нима това е малко? Та нали и той бил на косъм от смъртта. Всички само за това говореха, та неделен ден, когато дон Микеле обличаше новата си униформа, момичетата не сваляха очи от него, за да видят дали си е окачил медала.

— След като разлюби оня негодник Нтони, сега Барбара няма да обръща вече гръб на дон Микеле — разправяше Пачи крак. — Видях я как го дебне през капаците на прозореца, когато той минава по тяхната улица.

Като чу това, дон Силвестро каза на Вани Пицуто:

— Уж се отървахте от Нтони, а какво стана? Сега Барбара е хвърлила око на Дон Микеле!

— И да му е хвърлила око, нищо няма да излезе от тая работа, защото майка й не може да търпи нито копоите, нито готованците, нито пришълците.

— Ами! Ще видите! Ще видите какво ще стане: Барбара е на двайсет и три години, втълпи ли си, че ако продължава да си избира съпруг, може да си остане стара мома, ще го вземе, каквото и да става. Искате ли да се обзаложим на дванайсет тарѝ, че тя и дон Микеле си говорят през прозореца? — и побърза да извади от джоба си една нова монета от пет лири.

— Не искам да се хващам на бас! — отвърна Пицуто и сви рамене. — Тая работа хич не ме интересува!

Пачи крак и Роко Спату слушаха и се превиваха от смях.

— Добре де, казах ви го във ваш интерес — добави дон Силвестро, който беше в добро настроение, а после тръгна с другите към кръчмата, за да си побъбри с чичо Санторо.

— Чичо Санторо, искате ли да спечелите дванайсет тарѝ? — запита го той и извади новата монета, въпреки че чичо Санторо не можеше да я види. — Майстор Вани Пицуто иска да се хване на бас за дванайсет тарѝ, че дон Микеле, старшията, се среща и разговаря всяка вечер с Барбара Кьопчовица. Искате ли да спечелите тия дванайсет тарѝ?

— Слава тебе господи! — възкликна и целуна броеницата си чичо Санторо, който слушаше внимателно и въртеше угасналите си очи; той беше неспокоен и току мърдаше устни, също като ловджийско куче, което мърда уши, очаквайки всеки миг да го сритат.

— Дошъл съм с приятели, не се бойте — добави Дон Силвестро, като се хилеше.

— Това са компаре Тино и Роко Спату — рече слепецът след малко.

Той можеше да разпознава всички минувачи по стъпките, били те боси или с обувки, и току се обаждаше: „Вие сте компаре Тино“ или: „Вие сте компаре Чингиалента.“

Понеже седеше все на това място и разговаряше ту с тоя, ту с оня, той знаеше всичко, каквото ставаше в селото; и за да спечели тия дванайсет тарѝ, когато децата идваха да купуват вино за вечеря, ги викаше: „Алеси“ или „Нунциата“, или „Лия“ — и ги подпитваше: „Къде отиваш? Откъде идваш? Какво прави днес?“ или: „Видя ли дон Микеле? Минавал ли е по улица Неро?“

Докато имаше нужда, Нтони се скъса да тича насам-натам, плачеше и се вайкаше заедно с другите. Но след като дядо му прескочи трапа, почна да се шляе из селото без работа; чакаше да закарат отново „Провиденца“ при майстор Кьопчо, за да я закърпи; отиваше и в кръчмата, но само на приказки, защото нямаше пукната пара; разказваше на всички как са гледали смъртта в очите и времето му минаваше така — в приказки и плюене. Почерпеха ли го някоя и друга чаша вино, той почваше да ругае дон Микеле, задето му бил отнел любимата и ходел да се среща всяка вечер с Барбара — нали ги бил виждал и чичо Санторо, който питал Нунциата дали е зърнала дон Микеле да минава по улица Неро.

— Дявол да го вземе! Да не ми е името Нтони Малаволя, ако не му го върна тъпкано!

Всички се забавляваха, като гледаха как се пука от яд, и току го черпеха. А Сантуца, за да не слуша неприличните им приказки и псувните, започваше да мие чашите и се обръщаше гърбом; но щом чуеше да заговорят за дон Микеле, зарязваше всичко и слушаше със зяпнала уста. И тя се заинтересува за това и почна да слухти, а когато братчето на Нунциата или Алеси се отбиваха за вино, даваше им ябълки и зелени бадеми и ги подпитваше кой минава по улица Неро. Дон Микеле се кълнеше, че не било вярно, но често пъти вечер, след като затвореха кръчмата, отвътре долиташе страшна олелия.

— Лъжец! — крещеше Сантуца. — Убиец! Крадец! Безбожник!

Стигна се дотам, че дон Микеле престана да се отбива в кръчмата и за да има мир, пращаше да му купуват вино и си го пиеше сам в дюкяна на Пицуто.

А масаро Филипо, вместо да се радва, че е успял да се отърве от още един съперник при Сантуца, се стараеше да ги помири, та хората вече не знаеха какво да мислят. Но всичко беше напразно.

— Не виждате ли, че започна да страни, че престана да се отбива в моята кръчма? — викаше Сантуца. — Значи, е вярно! Ясно е като бял ден! Не! Не искам да чуя повече за него, ако трябва дори да затворя кръчмата и да се заловя да плета чорапи!

Чуеше ли я да говори така, масаро Филипо се намръщваше от яд, хукваше към поста на митничарите или се отбиваше в дюкяна на Пицуто и почваше да увещава дон Микеле да се сдобрят със Сантуца — нали бяха такива приятели, а сега щели да влязат в устата на хората! — и го прегръщаше и го дърпаше за ръкава. Но дон Микеле се инатеше като магаре и отвръщаше, че не иска. Ония, в чието присъствие ставаше всичко това, се подхилваха и казваха, че масаро Филипо не изглеждал никак добре — честно слово!

— Масаро Филипо има нужда от помощник! — подмяташе Пицуто. — Я вижте на какво е заприличал! Тая Сантуца е в състояние да изпие кръвчицата и на Христа от кръста!

Най-сетне един хубав ден Сантуца си сложи наметалото и отиде да се изповяда, въпреки че беше понеделник и кръчмата бе пълна с народ. Иначе Сантуца се изповядваше всяка неделя и стоеше по цял час, допряла нос до решетката на изповедалнята, за да си пречисти съвестта — тя държеше съвестта й да е по-чиста и от чашите в кръчмата й. Но тоя път дона Розолина, която ревнуваше брат си, викария, и ходеше честичко да се изповядва, за да не го изпуска из очи, зяпна от почуда, както беше коленичила, като видя колко дълго говори Сантуца; дона Розолина забеляза също, че брат й, викарият, се изсекна повече от пет пъти.

— Какво й беше днес на тая Сантуца, че ти наговори толкова много неща? — запита тя Дон Джамария, като седнаха на масата.

— Нищо, нищо — отвърна брат й и се пресегна към чинията.

Но тя знаеше слабото му място, затова не вдигна капака на супника, а продължи да го измъчва с въпроси, докато най-сетне брат й трябваше да й напомни за тайната на изповедта; докато седяха на масата, той не вдигна нос от чинията и гълташе макароните така, сякаш не бе слагал нищо в устата си цели два дни, та чак му приседна, и мърмореше, че не го оставяли нито миг на спокойствие. Като се наобядваха, той грабна шапката си и наметалото и отиде да навести Кьопчовица.

— Тук има нещо! — измърмори дона Розолина. — Под тайната на изповедта сигурно се крие някаква мръсна история между сестра Марианджела и Кьопчовица.

После седна край прозореца, за да разбере колко време ще остане брат й в дома на комаре Кьопчовица.

Щом чу какво е заръчала сестра Марианджела на викария, Кьопчовица побесня от яд, излезе на пруста и се развика, че тя не искала чуждото — нека Сантуца запомни това! — че само да видела дон Микеле да минава по тяхната улица, щяла да му избоде очите ей с тая хурка, дето й е в ръцете, напук на пищова, дето му виси на колана, защото не се бояла нито от пищови, нито от нищо и нямало да даде дъщеря си на човек, който яде хляба на краля и е копой, а на всичко отгоре е извършил и смъртен грях със Сантуца; тя била научила това от дон Джамария, доверил й го тайно, защото било казано на изповед; ама нея хич не я било еня да държи това в тайна, щом засяга нейната Барбара; и продължи да говори такива неща, че Дългата и братовчедката Ана побързаха да затворят вратите си, за да не слушат дъщерите им тия мръсотии. А мъжът й, майстор Тури, за да не остане по-назад от нея, крещеше:

— Ха са ме настъпили по болното място, ха са ме накарали да сторя някоя глупост! Ей богу! Аз не се боя нито от дон Микеле, нито от масаро Филипо, нито от цялата тая сган около Сантуца!

— Я да мълчиш! — сряза го комаре Венера. — Не разбра ли, че масаро Филипо вече няма нищо общо със Сантуца?

Но другите разправяха, че Сантуца си пазела масаро Филипо, за да й чете молитвите, нали ги бил видял Пачи крак.

— Ясно! Масаро Филипо има нужда от помощ! — повтаряше Пицуто. — Не видяхте ли колко пъти идва да моли и увещава дон Микеле да му се притече на помощ?

Дон Франко пък викаше нарочно хора в дрогерията да поклюкарствуват за тая работа:

— Какво ви разправях аз, а? Тия светици са от един дол дренки! Сякаш сам дяволът се е напъхал под фустите им! Ама че работа! По двама наведнъж, за да са чифт! Сега, като дадат медал на дон Микеле, ще му го окачат заедно с медальона на „Дъщерите на Мария“, дето го носи Сантуца. — И току надничаше през вратата да не би жена му да е на горния прозорец. — Ха, ха! Църквата и казармата! Тронът и олтарът! Все същата история, слушайте какво ви казвам аз!

Разправяше, че нямал страх нито от калъчката, нито от ръсилото и не се боял от дон Микеле; а когато Госпожата не стоеше на прозореца и не можеше да чуе за какво приказват в дрогерията, Дон Франко изброяваше колко рога имал старшията.

Щом разбра, че брат й се е забъркал в тая каша, дона Розолина му натри доста сол на главата, защото той трябвало да поддържа приятелство с тия, дето носят калъчки, а не да се кара с тях.

— Приятелство ли? — отвърна дон Джамария. — С тия, дето ни измъкват залъка от устата? Аз съм си изпълнил дълга! Нямам никаква нужда от тях! Ние комай сме им по-нужни!

— Поне да бяхте казали, че ви е пратила Сантуца да го съобщите под тайна, като изповед — настояваше дона Розолина. — Така нямаше поне да ви намразят.

После, като си придаваше тайнствен вид, тя подшушваше тази тайна изповед на съседките, които се навъртаха около нея, за да разберат как се е разкрила цялата история. Пачи крак, след като бе чул Дон Силвестро да разправя, че искал да накара Барбара сама да му падне в ръцете, току шушукаше:

— Това е работа на дон Силвестро, той иска да накара Барбара сама да му падне в ръцете.

Разправяше това наляво и надясно, докато най-сетне тия приказки стигнаха и до ушите на дона Розолина, която бе запретнала ръкави да приготвя доматени консерви и се скъсваше да убеждава хората, да знаят, че те — тя и нейният брат — нямали нищо против дон Микеле, въпреки че бил от управниците; тя разправяше още, че всички мъже били такива — гонели момичетата, та Кьопчовица трябвало да пази дъщеря си, пък ако дон Микеле имал и други приключения, това засягало само него и съвестта му.

— Това е работа на дон Силвестро, който иска Кьопчовица и се е хванал на бас на дванайсет тарѝ, че ще му падне сама в ръцете — каза Осата на дона Розолина, докато й помагаше да прави доматените консерви; тя се отбиваше често у тях да моли дон Джамария да вразуми оня проклетник вуйчо Разпети, който продължаваше да си държи на своето.

— Не вижда ли, че е с единия крак в гроба? — казваше тя. — Нима иска на съвестта му да тежи и тоя грях?

Ала щом чу тая история за дон Силвестро, дона Розолина изведнъж заговори по съвсем друг начин; почервеня като доматените си консерви, размаха черпака и започна да бълва змии и гущери против мъжете, дето задирят момите за женене, и против глупачките, дето висят по прозорците, за да ги примамват. Всички знаели каква кокона била Барбара, но как да не се почудиш, когато на нейната въдица се е хванал и човек като дон Силвестро; та той изглеждал човек на място, как да очакваш подобно нещо от него; ама на̀, и той тръгнал да си търси белята с Кьопчовица и с Дон Микеле, а изпускал късмета си, дето му бил подръка.

— Днес, за да опознаеш един мъж, трябва да изядеш с него седем шиника сол.

Ала дон Силвестро често се разхождаше под ръка с дон Микеле, затова никой не смееше да им каже нито думица за всички тия слухове, които се носеха из селото. Но сега, щом секретарят застанеше на вратата на дрогерията и почнеше да зяпа наоколо, дона Розолина бързаше да му хлопне прозореца под носа и не се обръщаше дори когато изнасяше бурканите с доматите на тераската, за да ги грее слънцето. Един ден тя пожела да отиде да се изповяда чак в Ачи Кастело, защото бе сторила грях, който не можеше да изповяда пред брат си; прави-струва и успя да срещне уж случайно дон Силвестро тъкмо когато той се връщаше от лозето си.

— Най-после даде бог да ви срещна! — заговори го тя и спря да си поеме дъх, защото се бе поизморила и лицето й бе пламнало. — Кой знае какви грижи си имате, та не се сещате за старите си приятели.

— Ами, аз нямам никакви грижи, дона Розолина.

— Аз пък чух, че сте имали, ама това е щурава работа; та после наистина ще има за какво да си блъскате главата.

— Кой ви каза?

— Цялото село говори само за това.

— Нека си приказват. Знаете ли какво ще ви кажа? Аз съм свикнал да правя каквото си искам, а ако ще трябва да си блъскам главата, това си е моя лична работа.

— Тогава всичко най-хубаво! — възкликна дона Розолина, почервеняла цялата. — Щом ми отговаряте така, това значи, че сте почнали да си блъскате главата; не очаквах такова нещо от вас, мислех ви за разумен човек, извинявайте, ако съм сгрешила. Така си е, всяко чудо за три дни, и доброто, и лошото време — всичко е до време. Припомнете си какво казва поговорката: „Смениш ли старата с нова — ще налетиш на по-горчива“ и още: „Вземеш ли хубавица, рогата ти са в кърпа вързани“. Нейсе, радвайте се на Кьопчовица, мене хич не ме е еня. Но аз не бих желала да разправят за мен онова, което се говори за вашата Кьопчовица, та ако ще да ми дадат всичкото злато на тоя свят.

— Бъдете спокойна, Дона Розолина, за вас и без това вече няма как да разправят такива работи.

— Поне не разправят, че завличам половината село, разбрахте ли, дон Силвестро?

— Нека си приказват, дона Розолина, нали знаете — дума дупка не прави.

— За мен не разправят и това, дето разправят за вас, че сте измамник! — кипна дона Розолина и позеленя от яд. — Разбрахте ли, дон Силвестро? Такива неща не се говорят за всекиго! А ако нямате нужда от ония двайсет и пет унции, дето ви ги дадох назаем, върнете ми ги. Аз не завличам хората, както обичат да правят някои.

— Не се безпокойте, дона Розолина, аз не съм разправял, че сте откраднали тия двайсет и пет унции, няма да кажа такова нещо и на брат ви, дон Джамария. За мен няма никакво значение дали сте ги присвоили от парите, които ви е давал, за да водите домакинството; но знам, че не ви дължа тия пари. Бяхте ми ги дали, за да ги вложа в някоя банка, та с лихвата да си посъберете малко пари за зестра, ако някой ви поиска; аз наистина, ги внесох в една банка, но на мое име, за да не разбере брат ви и да ви попита откъде имате тия пари. Но банката взе, че фалира. Какво съм виновен аз?

— Мошеник! — кресна дона Розолина, побесняла от яд. — Измамник! Аз не ви дадох тия пари, за да ги влагате в банка, която ще фалира. Дадох ви да ги пазите, както бихте пазили вашите пари…

— Та аз така и направих! — отвърна невъзмутимо секретарят; тогава, за да не пукне от яд, дона Розолина му обърна гръб и се прибра в Треца цялата потънала в пот; беше горещо, а тя бе наметнала шала си. Дон Силвестро остана да стърчи край зида на масаро Филипо, подхилвайки се, докато тя се скрие зад ъгъла, а после сви рамене и измърмори:

— Да си приказват каквото щат, хич не ме е еня!

Той имаше право: наистина нямаше защо да се тревожи от това, което се говореше за него. Хората разправяха, че щом дон Силвестро си е наумил Барбара сама да му падне в ръцете, ще го постигне. Та той е такъв хитрец! Ала всички му сваляха шапка и когато се отбиваше в дрогерията на приказки, приятелите се побутваха и се подхилваха.

— Ама и вие сте един! — казваше му Дон Франко и го потупваше по рамото. — Истински феодал! Вие сте фаталният човек, дошъл на земята, та на хората да им стане ясно като бял ден, че старото общество трябва да бъде прочистено из основи!

Когато Нтони идваше да вземе лекарство за дядо си, той му казваше:

— А ти, ти си народът! Докато търпиш като магаре, няма да се отървеш от бой.

За да промени темата, Госпожата, която плетеше зад тезгяха, питаше Нтони:

— Как е дядо ви?

Нтони не смееше да отвори уста пред Госпожата и си тръгваше, държейки чашата в двете си ръце, като мърмореше под носа си.

Дядо му беше по-добре; изкарваха го пред вратата на припек, загърнат в палто, с кърпа на главата; приличаше на възкръснал мъртвец и хората се отбиваха да го видят ей така, от любопитство; клетият старец кимаше на всекиго с глава, като папагал, и се усмихваше, радваше се, че седи пред вратата, загърнат в палтото си, че край него преде Маруца, че из стаите ехти станът на Мена, че кокошките ровят из двора. Сега, нали нямаше с какво да се занимава, той свикна да разпознава кокошките една по една, наблюдаваше ги какво правят, слушаше по цял ден гласовете на съседите и току се обаждаше:

— Това е комаре Венера, трие сол на главата на мъжа си. А това е братовчедката Ана, връща се от пералището.

После проследяваше как се удължава сянката на къщите; а когато слънцето преставаше да огрява вратата, преместваха го до отсрещната стена; така че приличаше на кучето на майстор Тури, дето все търсеше слънце, за да се излегне на припек.

Полека-лека почна да се изправя на крака; тогава го отвеждаха до брега, придържайки го под мишница, защото му беше приятно да се сгуши и да си подремне на камъните пред лодките, пък и разправяше, че от мириса на солената вода му ставало добре на стомаха; гледаше лодките, радваше се и питаше хората какъв е бил уловът, какво са свършили. Те си гледаха работата, но го даряваха с някоя и друга дума и за да го ободрят, му казваха:

— Излезе, че в кандилото имало още зехтин, а, бай Нтони!

Вечер, след като всички се приберяха и затвореха вратата, докато Дългата запяваше молитвата, той се радваше, че ги вижда край себе си, оглеждаше ги един по един, оглеждаше и стените на къщата, скрина със статуетката на Христа, поглеждаше и към поличката с кандилото и повтаряше едно и също:

— Просто не ми се вярва, че съм все още тук, с вас.

Маруца разправяше, че от големия страх, дето изживяла, се стреснала толкова, та сега й се струвало, че е престанала да вижда пред очите си все двамата клетници, които бяха загинали и до оня ден й тежали на съвестта, сякаш тя била виновна за тяхната гибел; затова отиде и се изповяда на дон Джамария. Но изповедникът й даде опрощение, защото с тия, дето ги сполетявали беди, се случвало все така: всяко нещастие идвало, за да избие друго, а бог не ги пращал всичките наведнъж, за да не ни се пръсне сърцето от мъка. Тя беше загубила и сина, и мъжа си, бяха я изгонили от дома й, но сега бе доволна, че успя да се разплати с лекаря и дрогериста и не дължеше никому нищо.

Дядото се съвзе дотам, че един ден рече:

— Дайте ми да върша някаква работа; не мога да стоя повече със скръстени ръце.

Взе да кърпи мрежи, да плете кошове, после започна да прескача с тояжката до двора на майстор Тури, да наглежда „Провиденца“, и се приличаше на слънце. Най-сетне се оправи дотолкова, че почна да излиза отново с момчетата в морето.

— Също като котките! — разправяше Кьопчовица. — Не пада лесно по гръб!

Дългата беше изкарала пред вратата една пейчица и продаваше портокали, орехи, варени яйца и черни маслини.

— Току-виж, почнали и вино да продават! — разправяше Сантуца. — Но нямам нищо против, защото тия хора почитат бога!

А бай Чипола, когато минаваше по улица Неро край къщата на тия Малаволя, дето искаха да станат търговци, само свиваше рамене.

Търговийката вървеше добре, защото продаваха само пресни яйца; а след като Нтони почна да се навърта в кръчмата, Сантуца пращаше да купуват маслини от комаре Маруца всеки път, когато имаше клиенти, на които не им се пиеше кой знае колко. Така, като събираха пара по пара, успяха да се издължат на майстор Тури Кьопавия и да закърпят отново „Провиденца“, която сега наистина едва се крепеше; и все пак отделяха настрана по някоя и друга пара. Закупиха и доста буренца и сол за аншоата, в случай че свети Франциск речеше да им прати добър улов; купиха и ново платно за лодката, скътаха и малко пари в скрина.

— Ние сме също като мравките — казваше бай Нтони, броеше парите всеки ден и току обикаляше около къщата с мушмулата и я оглеждаше. Портата бе затворена, по покрива чуруликаха врабчета, лозата се полюшкваше над прозореца. Старецът се покатерваше на зида на градината, където бяха насадили лук — истинско море от бели пискюли, а после подтичваше след вуйчо Разпети и му повтаряше все едно и също:

— Вижте какво, вуйчо Разпети, ако успеем да съберем парите за къщата, трябва да я продадете на нас, защото тя винаги е принадлежала на Малаволя. Всяка птичка си милее за гнездото, искам да умра там, дето съм се родил. Блазе томува, който умре в своята постеля.

Вуйчо Разпети изръмжаваше по едно „да“, колкото за очи, а после нареждаше да сменят някоя и друга керемида на покрива или да лепнат малко мазилка на оградния зид, за да покачи цената.

После вуйчо Разпети успокояваше бай Нтони:

— Не се безпокойте, не се безпокойте! Къщата е тук, няма да избяга. Достатъчно е, че държите на нея. Човек винаги държи на това, което му е скъпо.

А един ден го запита:

— Какво, отказахте ли се да задомявате вашата Мена?

— Ще я задомя, когато даде бог! — отвърна бай Нтони. — Ако зависеше от мен, бих я задомил още утре.

— На ваше място бих я задомил за Алфио Моска, той е добър, честен и работлив момък; и търси да се задоми, където му излезе късметът, други недостатъци няма. Разправят, че сега щял да се прибере в селото; той е лика-прилика на вашата внучка.

— Нали говореха, че искал да вземе вашата племенница Осата?

— И вие ли? И вие ли? — развика се Оглушката. — Кой дрънка тия глупости? Това са клюки, клюки! Той иска да лапне нивата на моята племенница, това е! Ама че работа! Какво ще кажете, ако река да продам вашата къща на друг?

Пачи крак, който висеше все на площада и щом зърнеше двама души да се заприказват, се завираше като във всяко гърне мерудия, побърза да се намеси в техния разговор:

— След като от женитбата на Света Агата не излезе нищо, сега Осата е хвърлила око на Брази Чипола; видях ги с очите си, разхождаха се по пътеката край потока; бях отишъл да търся два гладки камъка, за да замажа поилката, че не задържа вода. Тя му се фръцкаше, тая кокона, хапеше краищата на кърпата си и му казваше: „Кълна се в тоя свят медальон, дето нося, че не е вярно. Уф! Да знаете само как ми се повдига, когато ми говорите за тоя изкуфял дъртак вуйчо ми!“ Говореше за вас, вуйчо Разпети, и му позволяваше да й опипва медальона, а вие знаете къде го носи!

Оглушката се правеше, че не чува, и клатеше глава също като Тарталя[2]. Пачи крак продължи:

— Брази рече: „Какво ще правим?“ — „Не знам какво мислите да правите — отвърна Осата, — но ако наистина ме обичате, няма да ме оставите така, защото, когато не ви виждам, ми се струва, че сърцето ми се разцепва на две, като две парченца от портокал; а ако ви задомят за друга, кълна се в тоя свят медальон, дето е на гърдите ми, че ще направя чудо, ще се хвърля в морето така, както съм с дрехите.“ Брази се почесваше по главата и рече: „А бе, аз че ви искам, искам ви, ала какво ще каже после баща ми?“ — „Хайде да заминем заедно — настояваше тя, — все едно, че сме мъж и жена, пък като забъркаме кашата, баща ви ще се примири от немай-къде. Той няма други деца, на кого ще остави имота си?“

— Ах, какви хора! — развика се вуйчо Разпети и забрави, че не чува. — Тая вещица! Сякаш дяволът се е заврял под фустата й и я гъделичка! А на всичко отгоре ще ми носи на гърдите си лика на Богородица! Трябва да кажа на бай Фортунато! Нали сме почтени хора! Ако бай Фортунато не си отваря очите, тая вещица, моята племенница, ще му открадне сина и тогава бог да му е на помощ!

И хукна по улицата като луд.

— Само недейте разправя, че сте го узнали от мен! — викна Пачи крак и се затътри след него. — Не искам да попадна на езика на оная усойница, вашата племенница!

Вуйчо Разпети вдигна страшна олелия, разбуни цялото село, дори поиска да прати дон Микеле и митничарите да поставят Осата под стража, нали в края на краищата тя му била племенница и той бил длъжен да бди над нея, а на дон Микеле му плащали, за да пази интересите на почтените люде. Хората се забавляваха, като гледаха как бай Чипола тичаше нагоре-надолу с изплезен език, и злорадствуваха, загдето оня глупак, синът на Брази, се бе хванал на въдицата на Осата — нали за него уж не бе достойна дори дъщерята на Виктор Емануил, нали беше зарязал Мена Малаволя, без да й каже дори сбогом!

Но след като Брази я заряза, Мена не си върза черна забрадка; напротив, тя почна отново да пее, докато тъчеше на стана или помагаше да солят аншоата през топлите летни вечери. Този път свети Франциск бе проявил наистина голяма щедрост. Минал бе един невиждан досега пасаж аншоа, същинска благодат за селото; лодките се връщаха пълни с риба, рибарите пееха и размахваха отдалеч шапки, за да дадат знак на жените, които ги чакаха с децата на ръце.

Търговците идваха от града на тумби, кой пеша, кой на кон, кой с каруца, та на Пачи крак не му оставаше време дори да се почеше по главата. Привечер край брега ставаше същински панаир, вдигаше се глъч до бога. В двора на Малаволя светеше до полунощ, сякаш имаше празник. Момичетата пееха, идваха да им помагат и съседките, дъщерите на братовчедката Ана, Нунциата, защото всеки можеше да припечели по нещичко; а край зида се мъдреха четири редици готови, напълнени буренца, затиснати отгоре с камъни.

— Ех, де е сега тая Кьопчовица! — викаше Нтони, който седеше със скръстени ръце върху камъните, за да натиска още по-силно. — Сега вече се оправихме, ще видите, и не се боим нито от дон Микеле, нито от дон Силвестро!

Търговците гонеха бай Нтони, искаха да му платят в брой. Пачи крак го подръпваше за ръкава и му казваше:

— Сега му е времето.

Но бай Нтони упорствуваше и отвръщаше:

— Ще си поприказваме пак по задушница. Тогава цената на аншоата ще се покачи. Не, не искам капаро, не искам да се обвързвам! Аз си знам работата!

После почукваше с юмрук по буренцата и разправяше на внуците си:

— Ето, тук е вашата къща, тук е и зестрата на Мена. Дом мой, радост моя. Свети Франциск се смили над мен, та да мога да склопя очи радостен и доволен.

Бяха се запасили и с необходимата зимнина: жито, бакла, зехтин; бяха дали и капаро на масаро Филипо за винцето, което си пийваха неделен ден.

Бяха се успокоили: свекърът и снахата отново брояха парите в чорапа и наредените в двора буренца, пресмятайки колко пари не им достигат за къщата. Маруца познаваше тия пари петак по петак, знаеше кои са от портокалите, кои — от яйцата, кои е спечелил Алеси на железницата, кои е изкарала Мена, като тъчеше на стана, и казваше:

— Всеки е внесъл по нещо.

— Нали ви казвах, че за да въртиш веслото, е нужно и петте пръста на ръката да си помагат един на друг! — отвръщаше бай Нтони. — Остава да посъберем още малко пари.

После двамата с Дългата се усамотяваха в някой ъгъл, почваха да шушукат и току поглеждаха към Света Агата — тя, клетата, заслужаваше да говорят за нея, защото беше „кротка и послушна като буболечка“, работеше и пееше също като птиците в гнездото, преди да съмне; само вечер, когато минаваха колите, тя си спомняше за каручката на компаре Алфио Моска, който се скиташе немил-недраг някъде по света, и тогава преставаше да пее.

Из цялото село сновяха само натоварени с мрежи мъже, жените седяха пред къщите и чукаха тухли, пред всяка вратня се мъдреха буренца; тръгнеше ли по улицата, на човек му ставаше приятно от миризмата и на цяла миля от селото ставаше ясно, че свети Франциск им бе пратил божията благодат; сардели и саламура — само за това говореха, та дори и в дрогерията, където се събираха да оправят света; дон Франко искаше да ги научи да солят аншоата по нов начин, за който бил прочел в книгите. Но понеже му се подиграваха, той почваше да вика:

— Говеда недни! А уж сте за напредъка! Уж искате република!

Хората му обръщаха гръб и го оставяха да си крещи като обезумял. Та нали, откакто свят светува, аншоата се приготовлява със сол и счукани тухли.

— И това ми било обяснение! Дядо му бил правил така! — продължаваше да ги навиква дрогеристът. — Магарета с магарета такива, само дето нямате опашки!

Какво можеш да направиш с такива хора? Не са против майстор Кроче Джуфа, защото все той е бил кмет; та те могат да кажат, че не искат републиката, защото не са я видели какво представлява!

После повтаряше същото пред дон Силвестро във връзка с един разговор, който бяха водили на четири очи, въпреки че дон Силвестро всъщност не бе обелил нито дума, а го бе изслушал мълчаливо. Освен това се знаеше, че секретарят е в лоши отношения с Бета, дъщерята на майстор Кроче, защото тя искала да управлява общината и баща й позволил да му се качи на главата, та един ден казваше едно, на следния — друго, според както му подсказваше Бета. Той едно си знаеше, едно си баеше:

— А бе аз кмет ли съм, или не съм, дявол да го вземе!

Така го беше научила дъщеря му, която, щом заговореше с дон Силвестро, слагаше ръце на хълбоци и почваше да му натяква:

— Какво си въобразявате, че ще ви оставя да водите за носа тоя добряк баща ми, за да си вършите далаверите и да сучете от две майки, така ли? Дори дона Розолина разправя наляво и надясно, че грабите цялото село! Но мене няма да успеете да впримчите, аз не съм хукнала да се омъжвам, аз пазя интересите на баща си!

Дон Франко твърдеше, че ако искат да направят нещо, трябва да намерят нови хора; няма смисъл да се опират на заможни люде като бай Чипола, който разправяше, че, слава богу, си имал всичко и нямало нужда да служи на хората за тоя, дето духа; или пък като масаро Филипо, който мислел само за своите нивици и лозя и се бил по-размърдал само когато станало дума да премахнат акциза върху ширата.

— Хора от старо време! — заключи дон Франко, като развяваше брадата си. — Хора, подходящи за камарилите. В наше време са нужни нови хора.

— Ей сега ще ги поръчаме в тухларницата — отвърна дон Джамария.

— Ако работата вървеше както трябва, сега щяхме да тънем в охолство! — каза дон Силвестро, без да добави друго.

— Знаете ли какви хора са нужни? — шепнеше им дрогеристът и се озърташе към дъното на дюкяна си. — Хора като нас!

След като им пошушна тази тайна, той изтича на пръсти и застана пред входа, развявайки брадата си, полюшвайки се на късите си крачета, сложил ръце отзад.

— Има си хас! Какви ти нови хора! — мърмореше дон Джамария. — И във Фавиняна, и в другите затвори такива като тях ще намерите колкото щете, без да трябва да ги поръчвате на тухларницата. Тия работи ги разправяйте на компаре Тино Пачи крак или на оня пияница Роко Спату, виж, те споделят вашите идеи! Аз знам едно: откраднали са ми двайсет и пет унции, а никой не е отишъл в затвора във Фавиняна! На ви нови времена, на ви нови хора!

Не щеш ли, в дюкяна влезе Госпожата с плетивото си в ръце, та дрогеристът побърза да преглътне онова, което се канеше да каже, и продължи да мърмори под носа си, като се преструваше, че наблюдава хората, които отиваха на чешмата. А дон Силвестро, който не се смущаваше ни най-малко от съпругата на дрогериста, като видя, че никой вече не посмя да се обади, каза, че нови хора били само Нтони, внукът на бай Нтони, и Брази Чипола.

— Не се бъркай в тия каши — рече Госпожата на своя съпруг, — не е твоя работа!

— Нищо не съм казал — отвърна дон Франко, поглаждайки брадата си.

Викарият, който не искаше да изпусне тоя случай — нали съпругата на дон Франко беше при тях и той имаше възможност да го уязви, — се обади нарочно за да ядоса дрогериста:

— Ама и тия ваши нови хора са едни! За чудо и приказ! Знаете ли какво прави сега Брази Чипола, нали баща му го търси, за да му дърпа ушите заради Осата? Крие се където свърне, като хлапак. Нощес спа в сакристията, а вчера сестра ми му прати една паница макарони в кокошарника, където се беше заврял, защото тоя дръвник не беше слагал нищо в устата си цяло денонощие, а отгоре на всичко беше целият в курешки! Ами Нтони Малаволя? Дядо му и близките му се претрепват от работа, за да стъпят отново на краката си, а той само търси повод да се шляе из селото или да кисне пред кръчмата, досущ като Роко Спату.

„Синедрионът“ свърши както всеки друг път, без да стигне доникъде, защото всеки си държеше на своето, пък тоя път се появи и Госпожата, та дон Франко не можа да се доизкаже, както той си знаеше.

Дон Силвестро се смееше, кудкудякайки като кокошка; щом прекратиха разговора, той си отиде заедно с другите; вървеше с ръце на гърба и със замислен вид.

— Нима не виждаш, че дон Силвестро е по-умен от теб? — каза Госпожата на съпруга си, докато той затваряше дрогерията. — Тоя човек знае да си затваря устата, има ли да казва нещо, изобщо не го казва! Цялото село знае, че е измъкнал двайсет и пет унции от дона Розолина, ама никой не смее да му го каже в очите! А ти ще си останеш глупав до края на живота си, не си знаеш интереса; ти си като ония абдали, дето лаят по луната! Дърдорко!

— Че какво толкова съм казал? — хленчеше дрогеристът, докато се изкачваше след нея със свещта в ръка.

Знаеше ли тя какво е казал? Той не се осмеляваше да излива пред нея безкрайните си глупости. Но тя знаеше едно: че дон Джамария, след като си тръгна, прекосявайки площада, се бе прекръстил и бе измърморил:

— Ама че нови хора, като тоя Нтони Малаволя, дето се шляе из селото толкова късно!

[1] Сух топъл вятър. — Б.пр. ↑

[2] Маска от неаполитанския театър, изобразяваща обикновено заекващ нотариус. — Б.пр. ↑

XI

Един ден, докато се шляеше из селото, Нтони Малаволя срещна двамина младежи, които били заминали няколко години преди това от Рипосто да си търсят късмета, а сега се връщаха от Триест ли, от Александрия ли, изобщо отдалече, и харчеха и пилееха пари в кръчмата повече и от компаре Назо и бай Чипола; възсядаха тезгяха, закачаха се с момичетата, джобовете им бяха пълни с копринени кърпи, с една дума, разбуниха цялото село.

Вечер, като се прибереше, Нтони намираше в къщи само жените, които седяха на камъните заедно със съседките, приказваха си и сменяваха саламурата в буренцата; за да им минава по-бързо времето, те си разказваха приказки и гатанки, подходящи за децата, които ги слушаха с натежали за сън клепачи. И бай Нтони слушаше, докато надзираваше как изливат саламурата, и кимаше одобрително на тия, които разказваха най-хубавите приказки; кимаше и на децата, които успяваха да отгатнат гатанките и показваха, че са умни и разумни също като възрастните.

— Сега аз ще ви разкажа една хубава приказка — намеси се Нтони. — Става дума за двамината младежи, които пристигнаха днес и са пълни с копринени кърпи — свят да ти се завие; а като се бръкнат за пари, дори не ги и поглеждат. Разправят, че били обиколили половината свят и че Треца и Ачи Кастело, събрани заедно, са нищо в сравнение с онова, което са видели те. Така е, аз съм го видял с очите си: там хората не солят аншоа, а се шляят по цял ден, жените пък ходят облечени в коприна, имат повече пръстени и от Богородицата в Онина и само обикалят из улиците да примамват моряци-красавци.

Момичетата облещиха очи, а бай Нтони слушаше внимателно, както изслушваше и децата, когато обясняваха гатанките.

— Аз — рече Алеси, който изпразваше внимателно буренцата и ги подаваше на Нунциата, — като порасна и река да се женя, ще взема теб.

— Има време — отвърна сериозна Нунциата.

— Трябва да са големи градове, като Катания, та който не е свикнал, може да се изгуби из улиците; тръгнеш ли да вървиш все между два реда къщи, без да зърнеш нито поле, нито море, може и свят да ти се завие.

— Абе дядото на Чипола, и той замина из тия краища — намеси се бай Нтони — и забогатя. Но не се върна повече в Треца, само прати пари на децата си.

— Клетият човек! — възкликна Маруца.

— Я да те видя дали ще отгатнеш какво е това: „Две светулки, два бодила, четири копита и една метла, що е то?“

— Вол! — отвърна веднага Лия.

— Да, ама ти го знаеше! Затова го отгатна толкова бързо! — възкликна брат й.

— И на мен ми се ще да тръгна към тия краища и да се замогна като Чипола — обади се Нтони.

— Я зарежи тая работа! Зарежи я! — рече дядо му, който оглеждаше със задоволство наредените в двора буренца. — Сега трябва да солим аншоата.

Но Дългата погледна сина си със свито сърце и не каза нищо; станеше ли дума за заминаване, пред очите й винаги се изпречваха ония, които бяха заминали, за да не се върнат повече. И все пак се обади:

— Не си ритай късмета.

Редиците буренца край зида растяха и всеки път, когато прибавяше към тях ново, затиснато с камъни буренце, бай Нтони възкликваше:

— Още едно! По задушница всичко това ще се превърне в пари.

Нтони пък се хилеше и се държеше като бай Фортунато, когато му говореха за чуждата стока.

— Няма що, голяма пара ще падне! — мърмореше той и се сещаше отново за двамината младежи, които само сновяха насам-натам, изтягаха се по пейките в кръчмата и току подрънкваха парите в джобовете си. Майка му го гледаше, сякаш четеше мислите му, и дори смешките, които се разказваха в двора, не можеха да я накарат да се усмихне.

— Който ще яде тия сардели — започна братовчедката Ана, — трябва да е кралски син, да е личен хубавец; той ще трябва да върви една година, един месец и един ден на бял кон, докато стигне една омагьосана чешма, където тече мляко и мед. Като рече да слезе от коня да се напие, ще намери напръстника на моята дъщеря Мара — напръстникът ще бъде донесен там от феите, след като дъщеря ми го изпусне във водата, където е била да пълни стомната; кралският син ще пие от напръстника на Мара, ще се влюби в нея, ще пътува още една година, един месец и един ден, докато стигне в Треца; белият кон ще го доведе до пералището, където дъщеря ми Мара в тоя миг ще простира прането. Кралският син ще се ожени за нея, ще й сложи пръстен на ръката, ще я качи на белия си кон и ще я отведе в своето кралство.

Алеси слушаше със зяпнала уста, сякаш виждаше как кралският син откарва с белия си кон Мара, дъщерята на съседката Ана.

— И къде ще я заведе? — запита след малко Лия.

— Далече, далече, в своята страна отвъд морето, откъдето никой не може да се върне.

— Значи, също като компаре Алфио Моска — рече Нунциата. — Щом няма да мога да се върна тук, не искам да замина с кралския син.

— Дъщеря ви няма зестра, затова кралският син хич няма и да се ожени за нея — рече Нтони на братовчедката Ана. — Всички ще ви обърнат гръб, нали така става с хората, кога обеднеят.

— Та нали дъщеря ми, след като е блъскала цял ден на пералището, е дошла да работи тук затова, да скъта някоя и друга пара за зестра. Нали така, Мара? Ех, ако не кралският син, все ще се намери някой. И аз знам, че светът е устроен така, че нямаме право да се оплакваме. А вие защо не вземете да се влюбите в дъщеря ми, вместо да се влюбвате в тая Барбара, дето е жълта като шафран? Ама защото тя има пари, нали така? А след като ви сполетя тая беда и загубихте имота си, Барбара, разбира се, ви заряза.

— Вие никога не роптаете — отвърна Нтони намръщен, — затова ви викат Широко сърце.

— Ами ако нямах широко сърце, това щеше ли да промени нещо? Когато човек е гол като пушка, по-добре да се махне, както направи компаре Алфио Моска.

— И аз казвам същото! — възкликна Нтони.

— Няма по-лошо от това — обади се най-сетне и Мена, — да напуснеш селото си, където те познават и камъните; на човек трябва да му се къса сърцето, като тръгне и се наложи и с тях да се раздели. Блазе му на онова птиче, дето свива гнездо в родното си село.

— Браво Света Агата! — обади се дядото. — Ето какво значи да се говори разумно!

— Разбира се — измърмори Нтони. — А след като се претрепем от работа, за да свием гнездо, няма да има какво да ядем; а след като успеем да си върнем къщата с мушмулата, ще трябва да се съсипваме пак от работа от понеделник до събота, и все така ще бъде!

— Какво, не ти се работи, така ли? Какъв би искал да станеш? Адвокат ли?

— Не искам да стана адвокат! — измърмори Нтони и си легна в лошо настроение.

Но оттогава почна да мисли все за тоя безгрижен и лек живот, дето водеха другите; а вечер, за да не слуша ония безсмислени дрънканици, излизаше на портата, облягаше се на зида, гледаше минувачите и проклинаше злата си орис; така поне си почиваше за следния ден, когато всичко започваше отново, все едно и също, като магарето на компаре Моска, което, видеше ли да посягат към самара, издуваше гръб, очаквайки да му го надянат!

— Ние сме магарета! — мърмореше той. — Това е! Работни добичета!

Личеше си, че тоя живот му е дошъл до гуша, че иска да се махне и да забогатее като другите; личеше дотолкова, че клетата му майчица го галеше по раменете, милваше го дори с гласа си и с натежалите си от сълзи очи, докато го гледаше втренчено и се опитваше да го трогне и да разбере какво е намислил. Но той не се съгласяваше, разправяше, че ще бъде по-добре за него и за тях; като се върнел, щяло да бъде добре за всички. Клетата женица не можеше да мигне цяла нощ и възглавницата й прогизваше от сълзи. Най-сетне дядото усети какво става, викна внука си пред вратата, до параклисчето, и го запита какво му е.

— Какво има? Хайде, кажи на дядо си, кажи!

Нтони само свиваше рамене, но дядото продължаваше да го подканва, кимаше с глава, плюеше и се почесваше по главата, обмисляйки как да започне.

— Да, да, момчето ми, ти си намислил нещо! Намислил си нещо, което преди не ти е минавало през ума. С каквито се събереш, такъв ставаш.

— Клетник съм аз, дядо! Клетник съм! Това е!

— Ех, че го каза! Не го ли знаеше досега? Ти си такъв, какъвто беше баща ти, какъвто е бил дядо ти! На тоя свят богат е тоя, който желае по-малко. По-добре да си доволен, отколкото да се вайкаш.

— Ама че утеха!

Този път старецът се досети веднага какво да му отвърне, защото думите му бликаха направо от сърцето:

— Поне не разправяй тия неща на майка ти!

— Майка ми… По-добре да не ме е раждала!

— Прав си — рече бай Нтони. — Наистина не е трябвало да те ражда, щом говориш такива работи.

Нтони замълча, не знаеше какво да отвърне, но после възкликна:

— Та аз ще сторя това за нея, заради вас, за всички ни! Искам майка ми да стане богата! Ето какво искам. Сега блъскаме за къщата и за зестрата на Мена, сетне ще порасне и Лия, а ако годините са все лоши, ще има да си живеем в мизерия. Не искам да живея повече така. Искам да се замогнем, и аз, и всички вие. Искам и мама, и вие, и Мена, и Алеси — всички да станем богати.

Бай Нтони се облещи и премисляше тия думи, сякаш още не можеше да ги проумее.

— Богати! — повтаряше той. — Богати! А какво ще правим, като забогатеем?

— Каквото правят и другите. Няма да правим нищо, нищичко! Ще отидем да живеем в града, няма да работим, ще ядем всеки ден месо и макарони!

— Добре, ти иди да живееш в града. Аз пък искам да умра, където съм се родил. — Като се сети за къщата, в която се беше родил и която вече не му принадлежеше, той наведе глава. — Ти си млад и не знаеш какво значи… Не знаеш!… Ще разбереш какво значи да не можеш да легнеш в собствената си постеля, а слънцето да не те огрява през твоя прозорец!… Ще видиш! Послушай мен, стария човек! — Клетият старец кашляше, сякаш се задушаваше, стоеше прегърбен и клатеше тъжно глава: — Бащино огнище — топло пепелище. Виждаш ли ония врабчета? Виждаш ли ги? Те винаги са свивали гнездо ей на това място и пак ще го свиват там, не искат да се местят оттук.

— Аз не съм врабче. Не съм животно като тях! — отвърна Нтони. — Не искам да живея като куче на синджир, като магарето на компаре Алфио, като муле на кладенец, да трябва по цял ден да въртя колелото; не искам да пукна от глад или да ме изядат акулите.

— Я по-добре благодари на бога, че си се родил тук! Не отивай да мреш далеч оттук, където и камъните те познават. Смениш ли старо за ново, ще налетиш на по-лошо. Ти се боиш от работата, боиш се от бедността, а аз, както виждаш, нямам яки ръце като твоите, нито съм здрав като теб, пък не се боя от нищо! Добрият кормчия проличава при буря. А ти се боиш да си изкарваш хляба, това е то! Когато покойният ми баща ми остави „Провиденца“ и пет гърла за изхранване, аз бях по-млад от теб, и пак не се изплаших; изпълних си дълга, без да роптая, изпълнявам го и сега и моля бог да ми помогне да върша това, докато съм жив, както направиха и баща ти, и брат ти Лука — бог да го прости! — който не се побоя да тръгне и да изпълни дълга си. Майка ти, клетата, и тя изпълнява дълга си между тия четири стени; ти не знаеш що сълзи е изплакала, що сълзи пролива и сега, задето искаш да се махнеш оттук; всяка сутрин сестра ти намира чаршафа й прогизнал от сълзи! Ала си мълчи и не отваря дума за тия работи, дето си ги наумил; и тя е блъскала, и тя е помагала като мравчица, пък и цял живот не е правила друго още преди да я сполети тая беда, още откакто ти даваше да сучеш, когато ти не можеше да си закопчаваш гащите; но тогава ти още не можеше да стоиш на краката си и не мислеше да тръгнеш да скиташ по света като циганин.

Свърши се с това, че Нтони се разрева като малко дете, защото в края на краищата момъкът имаше добро сърце. Но на следния ден всичко започна отново. Сутрин се оставяше да го натоварят с мрежите и веслата и потегляше към морето, мърморейки:

— Също като магарето на компаре Алфио! Съмне ли, протягам шия да видя дали идват да ми сложат самара.

Щом хвърлеха мрежите, караше Алеси да гребе леко с веслото, за да не се отклонява лодката, а той скръстваше ръце и вперваше поглед в далечината, където се намираха ония големи градове, където човек можеше да се забавлява колкото си иска и да не върши друго; или пък си мислеше за двамината моряци, които се бяха върнали оттам и си бяха заминали; струваше му се, че те не са се занимавали с друго, освен да се шляят по света, да прескачат от кръчма в кръчма и да си харчат парите. Вечер, след като изкарваха лодката на брега и окачваха мрежите, близките му, за да не го гледат все така намусен, го пускаха да се скита из селото като куче, без пукната пара в джоба.

— Нтони, какво ти е? — питаше го Дългата и го поглеждаше плахо, с овлажнели от сълзи очи, защото тя, клетата, усещаше какво му е. — Кажи ми, нали съм ти майка!

Той или мълчеше, или отвръщаше, че няма нищо. Най-сетне й каза какво му е; каза й, че дядото и другите искали да го съсипят, а той не можел да търпи повече. Искал да тръгне да си търси късмета, както правели всички останали.

Майка му го слушаше и не смееше да отвори уста, а очите й се наливаха със сълзи — толкова я болеше от това, дето той й приказваше, като плачеше, тупаше с крак и се вайкаше. Клетата женица искаше да му каже нещо, да го прегърне, да заплаче, та да го накара да остане, ала понечеше ли да отвори уста, устните й се разтреперваха и тя не можеше да пророни нито думица.

— Чуй какво ще ти кажа — рече му най-сетне, — щом искаш, върви, но знай, че като се върнеш, няма да ме завариш; остарях, изморена съм, усещам, че няма да издържа и тая мъка.

Нтони се стараеше да я ободри, уверяваше я, че щял да се върне скоро, пълен с пари, и всички щели да бъдат весели и доволни. Маруца поклащаше тъжно глава, втренчила поглед в него, и повтаряше все едно и също: нямало да я завари.

— Остарях! — казваше тя. — Остарях! Погледни ме! Нямам дори сили да плача така, както плаках, когато се случи нещастието с баща ти и с брат ти. Отида ли на пералището, вечер, като се прибирам, едва кретам от умора. Преди не беше така. Не, синко, не съм каквато бях по-рано! Когато се случи нещастието с баща ти и брат ти, бях и по-млада, и по-здрава. Какво да се прави, сърцето — и то се изморява, разкапва се късче по късче, също като старите дрехи, когато ги переш. Пък нямам и смелост, почнах да се боя от всичко; излезете ли в морето, сърцето ми се къса, също когато ви залее вълна. А ти, щом искаш да се махнеш, върви, но почакай първо да склопя очи.

Лицето й бе цялото в сълзи, ала тя не усещаше, че плаче и все й се струваше, че вижда пред себе си сина си Лука и мъжа си, когато заминаха, за да не се върнат повече.

— Заминеш ли, няма да те видя вече — стенеше тя. — Къщата почна да се изпразва малко по малко, а когато се помине тоя клет старец, дядо ти, кой ще се грижи за нещастните сирачета? Господи, света Богородичке!

Тя го прегърна, притисна главата му до гърдите си, сякаш се побоя да не би детето й да я остави на часа, и заопипва с треперещи ръце раменете и лицето му. Тогава Нтони не можа да издържи, започна да я целува и да й говори:

— Няма! Няма! Щом не искате, няма да замина! Ето на̀, вижте! Не ми говорете така! Недейте! Добре, ще продължа да се трепя като магарето на компаре Моска, дето, стане ли негодно да тегли каручката, ще го хвърлят да пукне в някой ров. Доволна ли сте сега? Хайде, престанете да плачете. Нали виждате, че дядо се е съсипал от работа цял живот, продължава да се трепе и сега, сякаш тепърва започва, за да се измъкне от калта! Ама на̀, такава ни била орисията!

— Нима мислиш, че само ти имаш грижи, че другите си нямат? Всяко куче на двора си лае! Я погледни бай Чипола, тича по цял ден подир своя Брази, за да не попадне в ръцете на Осата тоя имот, за който той се е трепал и блъскал цял живот! Ами масаро Филипо, уж е толкова богат, а очите му са все обърнати към небето и се моли на всеки облак за лозето си? Ами вуйчо Разпети, дето отделя от залъка си, за да пести пари, и се кара с когото му падне? Нима мислиш, че ония моряци, пришълците, си нямат грижи? Кой знае дали ще заварят майките си, като се приберат у дома си!… А ние, ако успеем да си върнем къщата с мушмулата, като си набавим достатъчно жито и бакла за зимата и задомим Мена, от какво друго ще имаме нужда? Като ме погребете, като умре и дядо ти, а Алеси ще може сам да си изкарва хляба, тогава върви, където искаш! Само че тогава няма да ти се иска да отидеш никъде, ще видиш! Едва тогава ще разбереш какво ни е било на нас ей тук, в сърцето, когато ти упорствуваше да бягаш от къщи, а ние продължавахме да си гледаме работата, без да ти казваме нищо! Тогава сърцето ти не ще ти позволи да напуснеш селото, където си се родил и израснал, където ще бъдат погребани и близките ти, там, под мрамора пред олтара на църквата, дето е излъскан от множеството хора, които коленичат всеки неделен ден.

Оттогава Нтони престана да приказва, че иска да забогатее, и се отказа да замине, защото майка му, видеше ли го да застане намусен на прага, не сваляше очи от него; пък и клетата женица беше толкова бледа, уморена и съсипана, че останеше ли макар и за малко без работа, скръстваше ръце и сядаше; и се бе сгърбила също като своя свекър — жал да ти стане, като я гледаш. Ала тя не знаеше, че щеше да си отиде най-неочаквано и за самата нея и да предприеме пътешествие към вечния покой под студения мрамор в църквата, като остави всички тия скъпи ней същества, които усещаше толкова близко до сърцето си, че то се късаше по тях късче по късче — кога по един, кога по друг.

В Катания избухна холера, та който имаше възможност, бягаше от града из околните села. Всички тия хора харчеха пари, а за Треца и Онина това бе истинска благодат. Но станеше ли дума да се продадат дванайсетима буренца аншоа, търговците почваха да се мръщят и разправяха, че хората си пазели парите, защото, се бояли от холерата.

— Хайде де, да не би да са престанали да ядат аншоа? — питаше ги Пачи крак.

Ала за да помогне за сделката, той разправяше на бай Нтони и на другите, които имаха стока за продан, че заради холерата хората не искали да си развалят стомасите с аншоа и други подобни боклуци, че предпочитали да ядат макарони и месо, затова те пък трябвало да имат пред вид това и много, много да не се пазарят. А Малаволя не си бяха правили такава сметка! И за да не са на загуба, докато мъжете бяха в морето, Дългата разнасяше яйца и пресен хляб по къщичките, където живееха чужди хора, та припечелваше по някоя и друга пара. Но човек трябваше да си отваря очите с кого се събира, да не приема от непознати дори щипка тютюн! Тръгнеше ли по пътя, трябваше да върви по средата, далеч от зидовете, където имаше опасност да обере какви ли не мръсотии, да внимава да не сяда на камъните или край оградите. Веднъж, като се връщаше от Ачи Кастело с кошницата в ръка, Дългата се почувствува толкова изморена, че краката й се разтрепериха и натежаха, като да бяха от олово. Затова тя се поддаде на изкушението да приседне на четирите наредени един до друг гладки камъни, под дивата смокиня, до параклисчето, преди да се влезе в селото; тя не забеляза — за това се сети едва по-късно, — че някакъв непознат — горкият човечец, изглеждаше пребит от умора! — бе станал оттам малко преди тя да седне, и бе накапал камъните с някаква мръсотия, приличаща на зехтин. Така или иначе, тя се зарази от холера и едва успя да се дотътра до къщи, жълта като лимон, с хлътнали очи; Мена, която беше сама в къщи, щом я видя, се разрида, а Лия изтича да откъсне здравец и листа от слез. Докато оправяше постелята, Мена трепереше като лист, а майка й, която изглеждаше съсипана и седеше на стола с пожълтяло лице и хлътнали очи, я успокояваше:

— Дребна работа е, не се плашете. Като си легна, ще ми мине. — И току се опитваше да й помогне, но й премаляваше и тя пак сядаше.

— Света Богородичке! — стенеше Мана. — Света Богородичке! А мъжете още ги няма!

Лия ридаеше неудържимо.

Като се прибираше с внуците си, щом видя, че вратата е притворена, а през капаците прозира светлина, бай Нтони настръхна от ужас. Маруца бе легнала и в тъмното очните й кухини изглеждаха празни, сякаш смъртта бе изсмукала очите й, докато устните й бяха почернели като въглен. По онова време, залезеше ли слънцето, човек не можеше да извика нито лекаря, нито дрогериста; съседките пък залостваха вратите заради холерата и облепваха всички пролуки с ликовете на разни светии. Затова комаре Маруца трябваше да се осланя само на грижите на близките си; но тия клетници, като я гледаха, че е пътница, така както е легнала в постелята, тичаха из къщата като луди, не знаеха какво да направят и си блъскаха главата в стената. Като разбра, че няма на какво повече да се надява, Маруца помоли да сложат на гърдите й парчето памук със светено масло, което бе купила на Великден, пожела също да оставят свещта да гори, както бяха направили, когато чакаха да умре бай Нтони, защото искаше да ги види събрани всичките заедно около постелята й и не можеше да се насити да ги гледа един по един с широко разтворените си очи, които бяха престанали да виждат. Лия плачеше, та се късаше, а другите стояха бледи като платно и се споглеждаха, сякаш се призоваваха един друг на помощ, и полагаха неимоверни усилия да не се разридаят пред умиращата. Но тя усещаше всичко, въпреки че бе престанала да вижда, и докато угасваше, й беше мъчно, че оставя тия клетници потънали в скръб. Викаше ги по име един по един, с прегракнал глас, и понечваше да вдигне ръка, а не можеше, за да ги благослови, като че ли им оставяше някакво съкровище.

— Нтони! — мълвеше тя с едва доловим глас. — Нтони! Оставям тия сирачета на теб, нали ти си най-големият!

Като я слушаха да говори така, макар че беше още жива, никой не можа да се сдържи, всички се разхълцаха и разридаха.

Прекараха нощта край постелята, където Маруца лежеше вече безжизнена; свещта се топеше, докато най-сетне изгасна и тя, а зората се промъкна през прозореца, бледа като покойницата, чието лице се бе стопило и изтъняло като острие на нож, с почернели устни. Но Мена не се насищаше да я целува по устата и да й говори, сякаш покойната можеше да я чуе. Нтони пък заблъска гърди с юмруци, стенейки:

— Майчице, майчице! Аз исках да ви оставя, а ето че вие си отидохте преди мене!

Алеси запомни за цял живот майка си с тия бели коси, с това пожълтяло и изтъняло като острие на нож лице и не я забрави дори когато побеля и неговата коса.

По-късно дойдоха да вдигнат Маруца, сториха го колкото се може по-бързо, никой не се отби да поседи край покойницата, защото всеки се боеше за кожата си; дори дон Джамария, когато дойде да поръси светена вода с ръсилото, остана на прага, прибрал и повдигнал францисканското си расо.

„Че кой ли монах не е егоист!“ — разправяше дрогеристът. Виж, ако на него му донесели рецепта от лекаря за някакво лекарство, той щял да отвори дрогерията и посред нощ, защото не се страхувал от холерата; твърдеше също, че било голяма глупост да вярват, че холерата я пръскали по улиците или зад вратите.

— Това значи, че именно той разпространява холерата! — шушнеше дон Джамария.

Затова селяните се заканваха да светят маслото на дрогериста, но той се смееше, кудкудякайки също като дон Силвестро, и отвръщаше:

— Аз ли? Че нали съм републиканец! Виж, ако бях чиновник или някой от ония, дето са лакеи на правителството…

Но Малаволя си останаха сам-сами пред празната постеля.

След като изнесоха Маруца, те залостиха вратата и я държаха така доста време. Добре поне, че си имаха в къщи и бакла, и дърва, и зехтин, защото бай Нтони беше постъпил също като мравката през лятото, иначе щяха да изпукат от глад, понеже никой не се отбиваше да ги навести, да види живи ли са, или не. След време почнаха да поизлизат на улицата също като охлюви след дъжд, с черни кърпи около врата, с бледи, все още замаяни лица. Съседките ги питаха отдалеч как е станало това нещастие, защото комаре Маруца беше една от първите, покосени от холерата. А когато по улиците се зададеше я дон Микеле, я някой друг от ония, дето ядяха на кралската трапеза и носеха фуражки с ширити, Малаволя ги поглеждаха с овлажнели очи и бързаха да се скрият в къщи. Селото изглеждаше опустяло, дори и кокошките не излизаха на улицата; майстор Чирино — и той беше изчезнал, не биеше камбаната нито за обед, нито за вечеря, защото и той ядеше хляба на общината, нали получаваше дванайсет тарѝ на месец като общински разсилен, и се боеше да не го пречукат като лакей на правителството.

Сега, след като Пицуто, дон Силвестро и всички останали се бяха изпокрили като зайци, дон Микеле бе станал господар на улицата и единствен той се разхождаше край залостената вратня на Кьопчовица. Жалко, че можеха да го виждат само Малаволя: сега те нямаха какво повече да губят, седяха неподвижно на прага, подпрели глави с ръце, и гледаха кой ще мине по улицата. За да не му отиде напразно разходката — нали всички други вратни бяха затворени, дон Микеле все оглеждаше Света Агата; правеше го и за да покаже на оня хлапак Нтони, че той не се бои от никого. Освен това Мена, както бе пребледняла, беше същинска Света Агата, пък и сестричката й, с черната си забрадка, и тя бе почнала да се разхубавява.

На клетата Мена й се струваше, че на гърба й са се стоварили изведнъж цели двайсет години. Сега тя се грижеше за Лия така, както Дългата се бе грижила за нея; струваше й се, че ще трябва да я закриля също като квачка и че цялата къща е легнала на гърба й. Тя свикна да стои сама в къщи със сестричето си, докато мъжете бяха в морето, и да вижда пред себе си все тая празна постеля. Когато нямаше какво да прави, сядаше, скръстваше ръце, гледаше празното легло и се убеждаваше, че майка й наистина е умряла; а като чуваше да приказват на улицата — поминала се е еди-коя си, починала е еди-коя си, — тя си мислеше: „По същия начин и другите са чули да казват «Поминала се е Дългата!»“, дето я, беше оставила сама с това клето сираче, което носеше черна забрадка също като нея.

От време на време ги навестяваше Нунциата или братовчедката Ана; пристъпваха на пръсти, със скръбно лице, не казваха нищо, заставаха на вратата с ръце под престилката и гледаха опустялата улица. Ония, които се прибираха от морето, бързаха и се оглеждаха, носейки мрежите на гръб, а колите не спираха дори и пред кръчмата.

Къде ли беше сега каручката на компаре Алфио? Дали сега тоя клетник, който си нямаше нигде никого, не умираше от холера, захвърлен зад някой храст? Понякога минаваше Пачи крак — беше отслабнал и въртеше очи на всички страни — или пък вуйчо Разпети, който имаше да взема от мнозина и ходеше да проверява здрави ли са, защото, речеха ли да умрат, щяха да го завлекат. И предсмъртното причастие минаваше набързо, в ръцете на дон Джамария, който крачеше с вдигнато расо, предшествуван от едно босоного момче, дето носеше звънеца, защото майстор Чирино сякаш бе потънал вдън земя.

На хората им се свиваха сърцата, като слушаха дрънченето на тоя звънец из пустите улици, по които не се мяркаше и куче; дори и дон Франко държеше вратата си притворена.

Само Щурата сновеше насам-натам, денем и нощем, с разчорлените си бели коси; тя или сядаше пред къщата с мушмулата, или чакаше лодките на брега, но дори и холерата обръщаше гръб на тая клетница.

Пришълците и те се бяха разбягали, също като птиците, когато наближи зимата. Никой не купуваше риба. Затова всички казваха: „След холерата ще настане глад.“ Бай Нтони бе принуден да почне да харчи от парите за къщата и гледаше как се стопяват петак по петак. Ала той мислеше само за едно: че Маруца не бе умряла в своя дом, и тая мисъл просто не му излизаше от ума. Нтони също клатеше глава, като гледаше как се стопяват парите.

Най-сетне, когато холерата стихна и от събраните с толкова мъки пари останаха едва половината, Нтони заговори отново, че така не можело да продължава повече; че било по-добре да се опитат да сторят нещо, та да се оправят веднъж завинаги; че той не искал да живее повече тук, в тая мизерия, в която бе умряла майка му.

— Нали майка ти заръча да се грижиш за Мена, не помниш ли? — рече му бай Нтони.

— С какво ще помогна на Мена, като стоя тук? Кажете де!

Мена го погледна плахо, със свито сърце, също като майка си, и не посмя да пророни нито дума. Но един ден се подпря на вратата и се престраши да му каже:

— Не искам да ми помагаш, само не ни оставяй сами. Сега след смъртта на мама аз съм като риба на сухо и ми е все едно. Мъчно ми е само за това сираче; ако си отидеш, ще остане сам-самичко, също като Нунциата, когато замина баща й.

— Не! — отвърна Нтони. — Не е така! Как мога да ти помагам, като съм гол като пушка. Поговорката казва: „Помогни си сам, за да ти помогне и бог“. Спечеля ли пари, ще се върна и всички ще живеем весели и доволни.

Лия и Алеси току се блещеха и го гледаха слисани, а дядото наведе глава.

— Сега нямаш нито баща, нито майка и можеш да правиш каквото си искаш — рече му най-сетне той. — Докато съм жив, ще се грижа за тия деца, умра ли — господ няма да ги остави.

Понеже Нтони настояваше да замине на всяка цена, Мена почна да му приготвя нещата, както би постъпила и майка им, и си мислеше, че там, в оня чужд край, нямаше да има кой да се грижи за брат й. Така беше и с компаре Алфио Моска. И докато му шиеше ризите и кърпеше дрехите, мислите й се връщаха далеч назад, към безброй минали неща, и сърцето й се късаше от мъка.

— Не мога да минавам повече край къщата с мушмулата — казваше тя на дядо си, когато сядаше до него. — Усещам я ей тук като буца на гърлото; помисля ли си колко беди ни сполетяха, след като излязохме оттам, просто се задушавам!

Докато приготвяше нещата на брат си, тя плачеше, сякаш нямаше да го види никога вече. Най-сетне, когато всичко бе готово, дядото викна внука си, за да му даде последните напътствия, последните съвети какво да прави, когато ще остане сам и ще трябва да разчита единствено на главата си, защото няма да има край себе си никого от близките си да го съветват или пък да споделят мъката му; даде му и малко пари, в случай че му потрябват, даде му и шубата си, защото той бил вече стар и нямал нужда от нея.

Като гледаха как големият им брат снове из къщи и се стяга за заминаване, децата пристъпваха след него на пръсти и не смееха да му кажат нищо, сякаш изведнъж им бе станал чужд.

— Така си замина и баща ми — рече най-сетне Нунциата, която бе дошла да се сбогува с Нтони и стоеше на прага.

Никой не продума нито дума повече.

Съседките идваха една по една да се простят с компаре Нтони; сетне останаха да чакат на улицата, за да го видят, като тръгне. А той се суетеше, метнал вързопа на гръб, с обувките в ръка, сякаш в последния миг му бе премаляло изведнъж и на сърцето, и на краката. Въртеше се и се оглеждаше, за да запомни и къщата, и селото, и всяко нещо, а по лицето му бе изписана мъка като у всички останали. Дядото посегна към бастуна си, за да го изпроводи до града, а Мена се беше свила в ъгъла и плачеше кротко.

— Престани! — увещаваше я Нтони. — Престани! Аз заминавам, но ще се върна! И войник ходих, ама се върнах!

Сетне целуна Мена и Лия и се сбогува със съседките, ала щом понечи да тръгне, Мена разпери ръце, втурна се след него и занарежда, сякаш не беше на себе си:

— Какво ще каже сега мама? Какво ще каже сега мама? — Като че майка им можеше да ги види и да им говори. Ала тя повтаряше онова, което се бе запечатало най-дълбоко в паметта й по времето, когато Нтони бе рекъл, че иска да замине, и бе видяла майка си да плаче по цели нощи, а сутрин, като оправяше постелята, намираше чаршафа целия в сълзи.

— Сбогом, Нтони! — осмели се да викне Алеси на брат си, след като той бе вече далеч. Лия се разрида.

— Така замина и баща ми — обади се отново Нунциата, която не се помръдна от вратата.

Преди да завие от улица Неро, Нтони се обърна с насълзени очи и махна с ръка. Тогава Мена затвори вратата и седна в ъгъла с Лия, която продължаваше да ридае.

— Ето, отиде си още един от нас! — рече тя. — Ако живеехме в къщата с мушмулата, щеше да опустее като църква.

Всички, които тя обичаше, си отиваха един подир друг, затова Мена наистина се чувствуваше като риба на сухо. А Нунциата, която стоеше край нея и държеше сестричките си в ръце, повтаряше:

— Така замина и баща ми.

XII

Сега, след като единствен Алеси остана да му помага, когато излизаха с лодката, бай Нтони трябваше да взима човек на надница — кога компаре Нунцио, който имаше сума ти деца и болна жена, кога сина на Щурата, който идваше да хленчи пред вратата, че майка му умирала от глад, че вуйчо Разпети не му давал нищо, защото — разправял той — холерата го била разорила: били умрели сума ти хора и го били завлекли; и той се бил разболял от холера — само че не умря — добавяше синът на Щурата, поклащайки тъжно глава.

— Ако беше умрял, сега щяхме да имаме какво да ядем и ние, и цялата рода. Два дни аз и Осата го лекувахме, мислехме, че е пътник, а той взе, че прескочи трапа!

Но това, което Малаволя изкарваха, често не стигаше да платят на чичо Нунцио или на сина на Щурата, та трябваше да посягат на парите, дето ги бяха отделяли с такава мъка за къщата с мушмулата. Всеки път, когато се налагаше Мена да измъква чорапа изпод дюшека, тя и дядото въздишаха. Синът на Щурата, клетият, не беше виновен за това; той беше готов да се разкъса от работа, за да си изкара надницата; но рибата не се оставяше да я хванат. Прибираха се умърлушени и докато въртяха веслата, защото нямаше вятър, синът на Щурата разправяше на бай Нтони:

— Дайте ми да цепя дърва, карайте ме да връзвам вършини; готов съм да работя до среднощ, стига да искате, както правех и при вуйчо Разпети. Не искам да ми плащате за тоя, що духа.

Най-сетне, след като мисли и премисля със свито сърце, бай Нтони реши да поговори с Мена какво да правят по-нататък. Тя беше разсъдлива като майка си, пък и с кого другиго можеше да се посъветва? Преди къщата беше пълна с народ, а сега бе останала единствено тя! Най-добре щеше да бъде да продадат „Провиденца“, защото не им носеше никаква печалба, само гълташе надниците на компаре Нунцио и на сина на Щурата и така парите за къщата щяха да отидат малко по малко. „Провиденца“ беше стара и се налагаше да харчат непрекъснато, за да я кърпят, та да може да се крепи над водата. По-късно, ако Нтони се завърне и им излезе късметът, както стана, когато успяха да съберат пари за къщата, щяха да купят нова лодка и да я нарекат „Провиденца“.

В неделя, след църква, бай Нтони отиде на площада да поприказва по тоя въпрос с Пачи крак. Компаре Тино свиваше рамене, клатеше глава, твърдеше, че „Провиденца“ я бивало само за огъня, и докато му приказваше тия неща, го повлече към брега; кръпките на лодката си личеха под пресния катран; Пачи крак казваше, че му напомняла за някои жени — той си знаел кои, — дето носят корсет, а под него са бръчка до бръчка, и току подритваше лодката със сакатия си крак. Пък и работата не вървяла, хората били по-склонни да продават, отколкото да купуват, а и лодките им били по-нови от „Провиденца“. И кой ли би я купил? Бай Чипола не искал такива вехтории. Виж, това било работа само за вуйчо Разпети. Но сега вуйчо Разпети си имал други грижи на главата, заради оная Оса, дето била пощръкляла и тичала подир всички мъже за женене в селото. Но нали приятел в нужда се познава, щом бай Нтони искал да продаде „Провиденца“ на всяка цена, и то за къшей хляб, той щял да издебне сгоден момент и да поговори с вуйчо Разпети; той, Пачи крак, можел да накара вуйчо Разпети да направи каквото той поиска.

Когато го заговори за тая работа и го повлече към поилото, в отговор вуйчо Разпети почна да свива рамене и да клати глава като Пепинино и понечи да му се изплъзне от ръцете. Горкият компаре Тино го хвана за палтото, искаше да го принуди да го изслуша, после го прегърна и почна да му шепне на ухото:

— Голям будала ще излезете, ако изпуснете тоя случай! На безценица! Бай Нтони я продава, защото, след като внукът му замина, той не може да свързва двата края. А вие бихте могли да дадете лодката или на компаре Нунцио, или на сина на Щурата, те пукат от глад и ще ви работят, дето се вика, без пари. Каквото изкарат, ще влезе във вашия джоб. Ама че сте глупак! Лодката е запазена, като нова е. Бай Нтони си знае работата, знаел е какво е поръчвал, когато са му я правили. Златна сделка е това, послушайте ме, също като сделката с лупината!

Но вуйчо Разпети, с пожълтяло от холерата лице, не искаше и да чуе, дърпаше се да си отиде, аха да се разплаче и за малко да остави палтото си в ръцете на Пачи крак.

— Хич не ме интересува! — повтаряше той. — Хич не ме интересува! Компаре Тино, вие не знаете какви грижи са ме налегнали. Всички са се лепнали за мен като пиявици, искат да ми изсмучат парите. А сега и Пицуто е хукнал подир Осата, като хрътки са ме погнали! Всички!

— Че вземете я тая Оса! Хем ви е роднина, хем и нивата й е на вашия род! Пък и тя няма да ви яде хляба даром! Тая жена има златни ръце, от нея ще имате само полза! Ще си имате слугиня в къщи, без да трябва да й плащате надница, хем ще лапнете и нивата. Послушайте ме, вуйчо Разпети, ще направите добра сделка, също като с лупината!

През лова време бай Нтони чакаше пред дюкяна на Пицуто и следеше със затаен дъх двамината — които сякаш се канеха да се сбият, — за да разбере дали вуйчо Разпети ще се съгласи. Пачи крак прескачаше до него, за да му каже какво е успял да откопчи от вуйчо Разпети, после се връщаше и почваше да увещава отново Оглушката; сновеше от единия до другия край на площада като совалка, влачейки сакатия си крак, докато най-сетне успя да ги накара да се спазарят.

— Чудесно! — казваше той на бай Нтони. — Просто на безценица! — шушнеше на вуйчо Разпети; по същия начин успя да уреди и продажбата на мрежите и на всичко останало, защото, след като се лишиха от лодка та, Малаволя нямаха нужда от тия неща; но когато отнасяха кошовете, мрежите, харпуните, въдиците и всичко останало, на бай Нтони му се струваше, че му изтръгват червата от корема.

— Не се бойте, ще намеря работа на надница и на вас, и на внука ви Алеси — успокояваше го Пачи крак. — Но ще трябва да се посвиете, нали знаете как стават тия работи. Млад работи, стар ум давай. А колко да ми платите за услугата — вие сам ще решите.

— На ръжен хляб манджата е глад — отвърна бай Нтони. — Нуждата закон изменя.

— Добре де, добре де, разбрахме се! — заключи Пачи крак и наистина отиде да поговори за тая работа с бай Чипола; завари го в дрогерията, където дон Силвестро бе успял да събере него, масаро Филипо и още неколцина по-лични хора, за да обсъдят общинските работи; в края на краищата ставаше дума за парите им, а да си богат, да ти съдират кожата от гърба за данъци и да не ти се слуша думата в селото, е наистина безобразие.

— Вие сте богат и бихте могли да дадете малко хляб на оня клетник Малаволя — добави Пачи крак. — Бълха ще ви ухапе, ако вземете на надница и него, и внука му Алеси; знаете, че няма по-добър рибар от него, пък и няма да иска много, защото нямат какво да ядат. От тая работа ще имате само полза, послушайте ме, бай Фортунато.

Бай Фортунато не очакваше подобно предложение, затова не можа да откаже, но все пак се наложи да се пазарят доста, защото времената бяха лоши, хората нямаха работа и бай Чипола наистина щеше да направи голяма милост на бай Нтони, като го вземе на работа.

— Да, ще го взема, ама да дойде сам да ме помоли. Знаете ли, че ми се сърди, откакто развалих годежа на сина ми с Мена? Няма що, голяма полза щях да имам от тая работа! А отгоре на всичко седнали да ми се цупят!

Дон Силвестро, масаро Филипо, че дори и Пачи крак — всички в един глас побързаха да заявят, че бай Фортунато е прав. След като му бяха пуснали мухата, че ще го женят, синът му Брази просто не му даваше мира, тичаше подир всички жени като котарак през март, та създаваше непрекъснато грижи на клетия си баща. Сега пък се беше намесила и Зурлата, която си бе наумила да се омъжи за Брази Чипола; въпросът беше коя ще успее да превари; тя поне беше хубаво момиче, с ей такива рамене, а не стара и проскубана като Осата. Ала както разправяха хората, Осата имаше нива, а Зурлата освен черните си плитки не притежаваше друго.

Зурлата знаеше какво трябва да върши, за да примами Брази Чипола, след като баща му бе успял да го прибере в къщи поради холерата и Брази престана да се крие в пущинака, на нивата, при дрогериста или в сакристията. Тя ситнеше пред него с новите си обувки и когато се разминаваха в тълпата на излизане от църква, го блъскаше с лакът; или пък го причакваше на вратата, с копринена забрадка на главата, кръстосала ръце на корема, хвърляше му един очарователен поглед от тия, дето грабват сърцето, и се обръщаше уж да си оправи краищата на забрадката, за да види дали е тръгнал след нея; или пък, щом той се появеше на горния край на улицата, тя изтичваше у дома си, притайваше се зад босилека на прозореца и го изяждаше скришом с големите си черни очи. Но ако Брази се спираше и се втренчваше в нея със зяпнала уста, тя му обръщаше гръб, навеждаше глава с пламнало лице, свеждаше очи и почваше да гризе презрамката на престилката си и бе толкова прелестна, да й се ненагледа човек. Най-сетне, тъй като Брази не се решаваше да я заговори, тя реши да стори това и му рече:

— Компаре Брази, я ми кажете, защо не ме оставите на мира? Знам много добре, че не съм за вас. Затова по-добре престанете да минавате оттук, защото, колкото повече ви гледам, толкова по-често ми се иска да ви виждам и съм влязла в устата на цялото село; колчем ви види да минавате край нас, Кьопчовица излиза на вратата, а после хуква да го разправя на всички; ама ще направи по-добре да гледа оная кокона, дъщеря си Барбара, дето е превърнала улицата на площад, толкова мъже примамва насам; ала майка й не казва колко пъти минава край тях дон Микеле, за да види Барбара, която виси все на прозореца.

След тия приказки Брази вече не мърдаше от уличката, и с тояги да го подгонеха, пак нямаше да го накарат да си иде; въртеше се все там, отпуснал ръце, и се озърташе със зяпнала уста, също като Джуфа. А Зурлата висеше на прозореца и сменяше всеки ден копринените си забрадки и герданите от стъклени мъниста — същинска кралица. Кьопчовица разправяше, че Зурлата показвала през прозореца всичко, каквото притежавала, а оня дръвник Брази лапал въдицата и дотолкова си загубил акъла, че нямало да се уплаши и от баща си, ако той речел да дойде да го напердаши.

— Бог наказва бай Фортунато, задето се възголеми — разправяха хората. — За него щеше да е сто пъти по-добре да задоми сина си за Мена Малаволя, тя поне хем имаше малко зестра, хем не си пръска парите за забрадки и гердани.

Мена изобщо не се показваше на прозореца, защото не й приличаше да постъпва така, след като майка й се беше поминала и тя носеше черна забрадка; пък и трябваше да се грижи за малката, да й бъде като майка. Освен това нямаше кой да й помага в къщната работа, та трябваше да ходи и на пералището, и на чешмата, и да носи хляб на мъжете, когато работеха на надница; така че не беше вече като Света Агата, когато не я виждаха да излиза и не ставаше от стана. Сега й оставаше малко време за стана. Откакто Кьопчовица бе излязла на пруста с хурка в ръка и бе рекла, че ще му избоде очите ей с тая хурка, ако продължава да се навърта около тях заради Барбара, дон Микеле минаваше по десет пъти на ден по улица Неро, за да докаже, че не се бои нито от Кьопчовица, нито от нейната хурка; когато минаваше край къщата на Малаволя, той тръгваше по-бавно и надничаше, за да погледне хубавите момичета, които растяха в тоя дом.

Вечер, като се връщаха от морето, мъжете намираха всичко приготвено: тенджерата вреше, масата бе застлана с покривка; но тая маса бе станала твърде голяма за тях и те се губеха край нея. Затваряха вратата и сядаха да се нахранят на спокойствие. После сядаха пред портата, обгърнали колене с ръце, и си почиваха. Сега поне не им липсваше нищо и не трябваше да посягат на парите за къщата. А бай Нтони гледаше все натам, нали къщата беше наблизо, прозорците бяха затворени, а мушмулата надничаше зад зида. Маруца не можа да склопи очи в тая къща; може би и той нямаше да умре там, но те бяха почнали пак да събират пари — един ден децата щяха пак да живеят там, — особено след като Алеси бе почнал вече да възмъжава; той беше момък на място, истински Малаволя. Задомяха ли момичетата, върнеха ли си къщата, успееха ли да си купят и лодка, нямаше да има какво повече да желаят и бай Нтони щеше да умре със спокойно сърце.

Нунциата и братовчедката Ана се отбиваха да поседят при тях, на камъните, за да побъбрят след вечеря с тия клетници, нали и те бяха останали сам-сами на тоя свят, та им се струваше, че са им роднини. Нунциата се чувствуваше като у дома си, водеше със себе си и малките, също като квачка. Алеси, който сядаше до нея, я питаше:

— Какво, успя ли най-сетне да изтъчеш платното? — или: — Ще ходиш ли в понеделник да береш грозде на лозето на масаро Филипо? Сега идва ред и на маслините, та ако няма какво да переш, ще можеш да си докарваш по една надница; вземи и братчето си, то все ще изкара по два петака на ден.

Нунциата му обясняваше най-сериозно какво възнамерява да прави, питаше го за съвет и двамата разговаряха, сякаш имаха вече бели коси.

— Поумняха рано, защото са преживели твърде много беди — разправяше бай Нтони. — Теглилата на ум учат.

Алеси, който седеше обгърнал колене с ръце също като дядо си, питаше Нунциата:

— Като порасна, ще се омъжиш ли за мен?

— Има време — отвръщаше тя.

— Вярно е, има време, ала по-добре да помислим за това още отсега, та да знам какво да правя. Първо ще трябва да задомим Мена, а след нея, като порасне — и Лия. Лия вече почна да иска дълги рокли и забрадки с рози; а и ти ще трябва да се погрижиш за твоите. Ще си купим лодка, тя ще ни помогне да си вземем къща. Дядо иска да купим пак къщата с мушмулата; аз нямам нищо против, защото я познавам на пръсти, бих могъл да се оправя там със затворени очи или нощем, без да си чукна главата в някоя стена; пък и дворът е голям, тъкмо за сечивата, а морето е на две крачки. Задомим ли сестрите, дядо ще дойде да живее при нас; ще го настаним в голямата стая към двора, защото е слънчева; така, когато няма да може да излиза вече в морето, клетият старец ще седи на двора, пред вратата, а през лятото мушмулата, нали е наблизо, ще му пази сянка. А ние ще вземем стаята към градината, нямаш нищо против, нали? Кухнята е до нея, така всичко ще ти бъде подръка. Като се върне брат ми Нтони, ще отстъпим стаята на него, а ние ще се пренесем в горната стаичка; поискаш ли да отидеш в кухнята или в градината, ще трябва само да слезеш по стълбичката.

— Трябва да се поправи огнището в кухнята — рече Нунциата. — Като варих чорба последния път, когато клетата комаре Маруца нямаше ищах за нищо, се наложи да подпра тенджерата с камъни.

— Знам! — отвърна Алеси и кимна, както седеше с подпряна на ръце глава. Той гледаше унесено, сякаш виждаше Нунциата край огнището, а до постелята — съкрушената си от мъка майка. — И ти познаваш къщата на пръсти, нали си идвала там толкова пъти. Мама винаги е казвала, че си добро момиче.

— Сега в градината са насадили лук, станал е един — също като портокали.

— Обичаш ли лук?

— Че как иначе! Хем ти помага да преглъщаш хляба, хем е евтин. Кога нямаме пари за чорба, аз и братчетата ми не ядем друго.

— Затова се продава толкова много лук. Вуйчо Разпети не е насадил зелки и марули, защото си има още една градина у дома си. Затова в тази е засадил само лук. Но ние ще насадим и зеле, и карфиол, нали така?

Момичето седеше на прага, обгърнало колене с ръце, и гледаше унесено в далечината; изведнъж то запя, а Алеси се заслуша внимателно. Най-сетне Нунциата каза:

— Дотогава има време.

— Да — отвърна Алеси. — Най-напред трябва да омъжим Мена, после — Лия, сетне — да наредим и твоите братчета. Но е по-добре да помислим още отсега.

— Запее ли Нунциата — обади се Мена, като излезе на прага, — това значи, че на следния ден времето ще бъде хубаво и тя ще може да отиде на пералището.

Това важеше и за братовчедката Ана, защото пералището беше за нея и нива, и лозе; за нея беше празник тогава, когато имаше какво да пере, още повече, че сега синът й Роко се веселеше в кръчмата от понеделник до понеделник, за да надвие мъката, която му бе причинила оная кокона Зурлата.

— Всяко зло за добро — казваше й бай Нтони. Може би сега на вашия Роко ще му дойде умът в главата. И за моя Нтони ще е от полза да поживее далеч от къщи; така, след като му омръзне да скита по света и се прибере у дома, ще харесва всичко и ще престане да се оплаква от това и онова; а ако успеем да си купим отново лодка и да пренесем леглата си там, в оная къща, ще видите колко е хубаво човек да поседне да си отдъхне вечер пред онази врата, след като работата му е била спорна. Колко ще бъде хубаво да видиш, че кандилото пак гори в същата стая, където е било палено толкова пъти, където си виждал и лицата на всички най-скъпи за теб същества. Но ето че мнозина си отидоха един подир друг, стаята е потънала в мрак и вратата е заключена, сякаш тия, дето се поминаха, са отнесли завинаги ключа със себе си.

— Нтони не биваше да замине! — добави след малко старецът. — Той трябваше да разбере, че съм стар и ако умра, тия деца ще останат сами.

— Ако успеем да си купим къщата с мушмулата, преди да се върне Нтони, той няма да очаква такова нещо и ще дойде да ни търси тук — рече Мена.

Бай Нтони поклати тъжно глава.

— Има време! — обади се най-сетне той, също като Нунциата, а братовчедката Ана добави:

— Ако Нтони донесе пари, той ще откупи къщата.

Бай Нтони си мълчеше, ала цялото село знаеше, че след като бе скитал толкова време да си търси късмета, Нтони трябваше да се върне богат; мнозина дори вече му завиждаха, искаха да зарежат всичко и да тръгнат да си дирят щастието, както беше направил той. Пък и в края на краищата нямаше да сгрешат: заминеха ли оттук, щяха да оставят само момите да хленчат подир тях; не се осмеляваха да постъпят така само оня дръвник, синът на Щурата, нали майка му беше каквато си я знаете, и Роко Спату, дето пъпът му бе хвърлен в кръчмата.

Но ето че на момите им излезе късметът: изведнъж се разчу, че Нтони, внукът на бай Нтони, се върнал посред нощ с някакъв кораб от Катания и се срамувал да излезе бос, без обувки. Явно не беше забогатял, щом беше толкова дрипав и окъсан. Въпреки това дядото и брат му го посрещнаха най-радушно, все едно, че бе донесъл пари; сестрите му се хвърлиха на врата и се разплакаха; Нтони не можа да познае Лия — толкова беше пораснала, — а те му казваха:

— Няма да заминаваш повече, нали?

Дядото току се секнеше и мърмореше:

— Сега тия деца няма да останат сами, на улицата, та мога да умра спокоен.

Цели осем дни Нтони не се осмели да си покаже носа на улицата. Видеха ли го, всички почваха да му се присмиват, а Пачи крак разправяше:

— Видяхте ли какво богатство е донесъл Нтони, внукът на бай Нтони?

А ония, които бяха размишлявали доста време, преди да се решат на тая щуротия да напуснат селото и да свият на вързоп обувките и дрехите си, сега се превиваха от смях.

То се знае, че когато човек си изпусне късмета, всички го смятат за будала. Дон Силвестро, вуйчо Разпети, бай Чипола и масаро Филипо не бяха будали и всички им се възхищаваха, защото тия, дето си нямат нищичко, гледат със зяпнала уста богатите и късметлиите и работят за тях също като магарето на компаре Моска за една ръкойка слама, вместо да почнат да хвърлят къчове, да стъпчат каручката и да се търкалят по тревата. Прав беше дрогеристът, като казваше, че трябвало да пратят по дяволите тоя свят, така както е устроен, и да почнат да го градят наново. Но и той, с това брадище, дето проповядваше, че всичко трябва да се почне отначало, беше от ония, на които им бе провървяло; държеше късмета си в своите буркани и си живееше безгрижно; стоеше пред вратата на дюкяна, бъбреше с когото му падне, забъркваше в хаванчето някаква помия и — готово! — това му беше работата. Ама че занаят беше научил от баща си тоя тип — да печели пари от водата в цистерните! А дядото беше научил Нтони на друг занаят — да се претрепва по цял ден от работа, докато му отмалеят и ръцете, и гърбът, да излага на опасност живота си, да умира от глад и да не може да се излегне на слънце поне един ден, като магарето на Моска. По дяволите! Тоя проклет занаят му беше дошъл до гуша, предпочиташе да живее като Роко Спату, той поне не вършеше нищо. И без това бе престанал да се интересува и от Кьопчовица, и от Сара на комаре Туда, от момичетата изобщо. Те гледат само да си хванат мъж, който да се претрепва от работа, за да ги храни и да им купува копринени забрадки, та да си ги слагат в неделя, когато седнат пред вратните и скръстят ръце на ситите си кореми. Затова предпочиташе самият той да стои така, със скръстени ръце, и в неделя, и в понеделник, и през всички останали дни, защото няма смисъл човек да се блъска за тоя, що духа.

Та Нтони почна да държи проповеди също като дрогериста; по време на своите странствувания той бе успял да проумее, ако не друго, поне това, и бе прогледнал като коте на четирийсетия ден след раждането си. „Кокошка, дето скита, се прибира сита.“ Ако не друго, поне бе поумнял и ходеше да разправя какво е научил и по площада, и в дюкяна на Пицуто, и чак в кръчмата на Сантуца. Сега не ходеше скришом в кръчмата на Сантуца, защото бе възмъжал и дядо му нямаше да му дърпа ушите; пък и той знаеше какво да отвърне, ако му направеха забележка, че е тръгнал да се забавлява както си знае.

Ала клетият му дядо, вместо да му издърпа ушите, опитваше с добро.

— Ето на — казваше той, — ти се прибра, скоро ще можем да съберем пари за къщата. — Едно си знаеше той, едно си баеше! — Вуйчо Разпети обеща да не я дава на другиго. Клетата ти майчица не можа да умре там! А срещу къщата можем да дадем и зестра на Мена. Сетне, ако е рекъл бог, ще си вземем нова лодка, защото на моите години не е никак леко човек да работи на надница, след като си е бил сам господар. И вие сте се родили господари. Или предпочиташ първо да купим лодка с парите за къщата? Ти си вече мъж, трябва да си кажеш думата, ти си по-умен от мен, аз остарях. Е, какво мислиш да правиш?

Нтони не искаше да прави нищо! Не искаше да знае нито за лодката, нито за къщата! Щяха да настанат отново лоши години, щеше да избухне нова епидемия холера, щеше да ги сполети някоя друга беда и щяха да отидат и къщата, и лодката и те пак трябваше да почват отначало, като мравките. Хубава работа, няма що! Нима когато имаха и къща, и лодка, не работеха? Нима ядяха всеки ден месо и макарони? А там, гдето бе ходил той, имаше хора, които не слизаха от файтоните, ето как живееха. Хора, в сравнение с които и дон Франко, и секретарят се трепеха като магарета да забъркват помия в хавана или да драскотят по разни хартийки. Той искаше поне да проумее защо на тоя свят има хора, дето си гледат живота, без да вършат нищо, и се раждат с късмет, и други, които си нямат нищичко и трябва да теглят цял живот.

Пък и той, нали така разправяше дядото, се бил родил господар, затова никак не му се щеше да работи на надница. Да го командуват разни хора, издигнали се, дето се казва, от нищо, защото цялото село знаеше как се бяха замогнали, как бяха събирали парите си петак по петак, с труд и пот на челото! Той ходеше да работи на надница, защото го караше дядо му, а Нтони още не смееше да откаже. Но когато надзирателят го дебнеше като куче и му викнеше откъм кърмата: „Хей, момче! Какво правиш?“, идеше му да го халоса с веслото по главата; затова предпочете да седи на брега, да изпружи крака, да се облегне на камъните и да поправя кошовете и мрежите; така поне и да речеше да си поотдъхне, никой нямаше да му се скара.

Там идваха да се поразкършат и Роко Спату, и Вани Пицуто, когато нямаше клиенти за бръснене, и Пачи крак — нали това му беше работата: да побъбри с тоя, с оня и да гледа да припечели някоя и друга пара от посредничество. Разговаряха за всичко, което ставаше в селото, за това как дона Розолина изповядала на брат си по време на холерата, че дон Силвестро я бил замъкнал с двайсет и пет унции, а тя не можела да се оплаче на съдията, понеже била откраднала тия двайсет и пет унции от брат си, викария, пък и щяло за неин срам и позор да се разчуе защо била дала тия пари на дон Силвестро.

— Нали се знае откъде дона Розолина е взела тия пари — рече Пицуто. — Чужди пари пръсти горят.

— Както и да е, но ги е взела от къщи — намеси се Спату. — Ако майка ми има дванайсет тарѝ и аз ги взема, ще кажат ли, че съм ги откраднал?

Понеже говореха за крадци, от дума на дума стигнаха до вуйчо Разпети, за когото разправяха, че бил загубил повече от трийсет унции, нали холерата бе отнесла сума ти народ и му били останали залозите. Сега, понеже не знаел какво да прави с всички тия пръстени и обици, дето му били дадени в залог, Оглушката щял да се жени за Осата; това било истина, защото го видели, като отивал да се запише в общината при дон Силвестро.

— Не е вярно, че се жени за нея заради обиците — намеси се Пачи крак, който беше осведомен. — Нали и обиците, и герданите в края на краищата са от злато и сребро; той би могъл да ги продаде в града и дори да изкара нещо отгоре срещу парите, които е дал взаем. Жени се за Осата, защото тя му доказала и го накарала да се увери с очите си, че се кани да отиде при нотариуса с компаре Спату, след като Зурлата успяла да примами Брази Чипола. Не ми се сърдите, нали, компаре Роко?

— Нищо, нищо, компаре Тино — отвърна Роко Спату. — Все ми е едно; човек трябва да е голям глупак, за да има доверие на тия проклети жени. Аз си обичам Сантуца, защото винаги ми дава на кредит, стига да поискам; пък и с тия гърди струва колкото две като Зурлата! Нали, компаре Тино?

— Кръчмарка хубавица, голяма сметчица — рече Пицуто и се изплю.

— Търсят си мъж да ги храни! — добави Нтони. — Всичките са от един дол дренки!

Пачи крак поясни:

— Тогава вуйчо Разпети хукна презглава при нотариуса, аха да му излезе душата. Така се реши да вземе Осата.

— Ама и тая Зурла има късмет, а? — възкликна Нтони.

— Като умре баща му, Брази Чипола, да му даде бог да живее сто години, ще бъде от богат по-богат — каза Роко Спату.

— Баща му сега беснее, ала като мине време, ще миряса. Той няма други деца и ако не иска имотът му да попадне в ръцете на Зурлата, ще трябва да се ожени, няма друг изход.

— Аз пък се радвам — заключи Нтони. — Зурлата си няма нищо. Защо само бай Чипола да е богат?

В разговора се намеси и дрогеристът; като се наобядваше, той идваше на брега да изпуши една лула и продължаваше да си губи времето с дрънканици, че така не можело повече да продължава, че трябвало да обърнат всичко с краката нагоре и да започнат отначало. С тия хора това беше наистина губене на време. Единствен Нтони, дето разбираше нещо, защото бе видял свят, та бе прогледнал като малко коте; докато беше в казармата, го бяха научили да чете, затова и той се отбиваше пред вратата на дрогерията, за да чуе какво пише във вестника ида си побъбри с дрогериста, който се отнасяше свойски с всички и не се големееше като жена си, която го гълчеше:

— Защо се бъркаш в работи, които не те засягат?

— Човек трябва да оставя жените да си приказват каквото си щат, а той да си върши работата скришом — казваше дон Франко, щом Госпожата се прибереше в стаята си. Той нямаше нищо против да се събира и с голтаците, стига да не триеха крака в пречките на столовете; и им обясняваше дума по дума какво пише във вестника, като сочеше с пръст, защото светът трябвало да се развива така, както пишело там.

Щом дойдеше на брега, където приятелите седяха и си приказваха, дон Франко намигаше на Нтони Малаволя, който кърпеше мрежите изпружил крака, облегнат на камъните, и му правеше разни знаци с глава, като развяваше голямата си брада.

— Ха, ха! И това ми било справедливост, едни да се претрепват от работа, а други да се приличат на слънце и да си пушат лулата; та нали всички хора трябвало да са като братя, казал го е Христос, най-големият революционер в света; ама на, днес неговите свещенослужители са станали копои и шпиони! Че нали историята на дон Микеле със Сантуца я бил раздрънкал дон Джамария, пред когото тя се изповядала!

— Какъв ти дон Микеле! Сантуца си има масаро Филипо, а дон Микеле снове непрекъснато по улица Неро и не се бои нито от комаре Кьопчовица, нито от нейната хурка! Та той си има пищов!

— И двамата, и двамата, мене слушайте! Тия, дето ходят да се изповядват всяка неделя, носят по една голяма торба, за да си държат в нея греховете; Сантуца носи оня медальон на гърдите си, за да прикрива всичките си мръсотии, дето ги върши.

— Дон Микеле си губи времето с тая Кьопчовица; нали секретарят е казал, че щял да я накара сама да му падне в ръцете като зряла круша.

— Така е! Ала въпреки това дон Микеле се забавлява с Барбара и с другите моми, дето живеят на тая улица. Аз знам всичко — рече дрогеристът и намигна скришом на Нтони.

— Той не работи нищо и пак получава по четири тарѝ на ден.

— Та нали ви го повтарям всеки ден! — натъртваше дрогеристът, поглаждайки брадата си. — Ето каква е цялата система: плащат на разни лентяи, които не вършат нищо, и ни слагат рога на нас, на тия, дето плащаме! Ама че система! Едни получават по четири тарѝ на ден, за да се шляят под прозорците на Кьопчовица, а дон Джамария лапва по една лира на ден, за да изповядва Сантуца и да слуша мръсотиите, които тя му разказва; а за дон Силвестро… какво ще ви разправям! Ами майстор Чирино, на когото му плащат, за да ни пука тъпанчетата със своите камбани, а той, вместо да пали фенерите, обира зехтина; пък там, в общината, стават едни далавери! Честна дума! Уж искаха да подменят всички хора в общината, ала дон Силвестро и другите пак се споразумяха и потулиха работата… Също като ония хайдути в парламента, дето знаят само да дрънкат, ама можете ли да ги разберете какво искат да кажат? Карат се като бесни, аха да се хванат за гушите, а после се надсмиват на будалите, дето им вярват. Само залъгват народа, който плаща и на крадците, и на сводниците, и на копоите като дон Микеле.

— Ех, че хубава работа! — възкликна Нтони. — По четири тарѝ на ден, за да се шляеш насам-натам. Ще ми се да стана митничар.

— Ето на! — кипна дон Франко и очите му аха да изскочат от орбитите. — Виждате ли какви са последиците на системата? Последиците са, че всички стават негодници. Не се обиждайте, компаре Нтони. Рибата се вмирисва от главата. Ако не бях учил и нямах тоя занаят, с който си изкарвам хляба, и аз щях да съм като вас.

Вярно, бащата на тоя дрогерист наистина го бе научил на много хубав занаят — казваха те, — да чука в хаванчето и да печели пари от помията, а другите трябваше да се пекат на слънцето и да си вадят очите да кърпят мрежи, да се претрепват от работа, за да изкарат десет петака; затова те зарязаха мрежите и приказките и се отправиха към кръчмата, плюейки по улицата.

XIII

Вечер, когато внукът му се прибираше пиян, бай Нтони правеше всичко възможно да го прати да си легне, без другите да го забележат, защото в дома на Малаволя никога не беше се случвало подобно нещо, та му идеше да се разплаче. Нощем, като ставаше и будеше Алеси, за да излязат в морето, той оставяше Нтони да спи, и без това нямаше да може да свърши никаква работа. Отначало Нтони се срамуваше, отиваше да ги чака на брега, като се връщаха, и стоеше с наведена глава. Но постепенно свикна и почна да си казва:

— Утре пак няма да се работи.

За да го трогне, клетият старец опита какво ли не; дори накара дон Джамария да му побае скришом над ризата, за което плати три тарѝ.

— Виж какво — казваше му той, — в нашето семейство никога не се е случвало такова нещо! Тръгнеш ли по лошия път на Роко Спату, брат ти и сестрите ти ще те последват. Една гнила ябълка разваля всички останали. А тия пари, дето ги събрахме с такава мъка, ще отидат по дяволите. Заради един рибар цяла лодка потъва. Какво ще правим тогава?

Нтони стоеше с наведена глава или мърмореше, а на следния ден всичко почваше отначало. Веднъж той се осмели да каже на дядо си:

— Какво да правя? Като ме замае виното, поне не мисля за злата си орис.

— Каква ти зла орис! Ти си здрав, млад си, знаеш си занаята, какво ти липсва? Аз, дето съм стар, и брат ти, дето е още дете, че пак смогнахме да се изправим на крака. Ако речеш да помогнеш, пак ще станем онова, което бяхме; ех, няма да сме щастливи, защото мъртвите няма да се върнат, ала поне няма да имаме други грижи; ще бъдем едно — като петте пръста на ръката, ще имаме хляб. Какво ще стане с вас, ако умра? Ето на̀, сега почнах да се боя всеки път, когато се качвам на лодката, за да излезем навътре в морето. Остарях!…

Когато дядо му успяваше да го трогне, Нтони започваше да плаче. Алеси и сестрите му, които знаеха всичко, щом го усетеха, че се прибира, се свиваха в някое ъгълче, сякаш той беше чужд човек или се бояха от него, а дядото седеше с броеница в ръка и мърмореше:

— О, блажена душо на Бастианацо! О, блажена душо на снаха ми Маруца! Смилете се, сторете чудо!

Мена, щом го зърнеше да се прибира с пребледняло лице и блеснали очи, бързаше да му каже:

— Мини оттук, да не те види дядо! — и го прекарваше през вратичката на кухнята; сетне сядаше край огнището и почваше да плаче.

Най-после веднъж Нтони рече:

— Да пукна, ако стъпя в кръчмата!

Започна да работи отново с желание както преди; дори ставаше по-рано от другите и отиваше на брега, два часа преди да се зазори, за да чака дядо си; Тримата влъхви бяха още високо над селската камбанария, а песента на щурците в нивите беше толкова силна, сякаш бяха съвсем наблизо. Дядото не можеше да се побере в кожата си от радост, говореше му какво ли не, за да му покаже колко му е мил, и си мислеше: „Да бъдат благословени душите на баща му и майка му, дето сториха това чудо!“

„Чудото“ трая цяла седмица, а в неделя Нтони не пожела да отиде дори и на площада, за да не гледа макар и отдалеч кръчмата, да не би приятелите му да го викнат. Ала тоя ден сякаш нямаше край, Нтони просто не знаеше какво да прави, та устата му се разчекна от прозевки. Не беше малък, за да тръгне да събира жълтуга из пущинака и да пее като брат си Алеси или Нунциата, или да се залови да мете из къщи, както правеше Мена; не беше и стар като дядо си, та да му е приятно да поправя продънените буренца и скъсаните кошове. Седеше на прага, към улицата, където не се мяркаше и кокошка, и слушаше виковете и смеховете, долитащи откъм кръчмата. Понеже не знаеше какво да прави, прибра се да си легне, а в понеделник стана намусен.

— За теб е по-добре да няма недели, защото на следния ден приличаш на луд — рече дядо му.

Виж ти какво било добре за него — да нямало недели! Помислеше ли си, че всеки ден е понеделник, сърцето му се свиваше. Затова, като се прибереше вечер от морето, не му се щеше да си легне и тръгваше да скита накъдето му видят очите заедно с мъката си, та дано му олекне, докато най-сетне попадна отново в кръчмата.

По-рано, когато се прибираше пиян и не можеше да се държи на краката си, беше от кротък по-кротък, свиваше се, измърморваше нещо за извинение или поне си мълчеше. А сега, завареше ли сестра си, която го чакаше до вратата с подпухнали от плач очи и му шепнеше да мине през кухнята, за да не го види дядото, той почваше да вика и да й се кара.

— Хич не ме интересува! — отвръщаше той. На следния ден ставаше с размътена глава, в лошо настроение и продължаваше да вика и псува от сутрин до вечер.

Веднъж се случи нещо много лошо. Дядото, който вече не знаеше какво да му каже, за да го трогне, го повика в стаичката, затвори вратата да не слушат съседите и почна да му говори, плачейки като малко дете:

— Ех, Нтони, не помниш ли, че тук умря майка ти? Защо искаш да наскърбиш паметта й, като си тръгнал по пътя на Роко Спату? Не виждаш ли какво тегло тегли братовчедката Ана, как се мъчи заради оня пияница, сина си? Не виждаш ли как плаче, когато няма с какво да нахрани другите си деца, не виждаш ли, че от мъка дори не може да се усмихне? С какъвто се събереш, такъв ще станеш, лете царува, зиме гладува. Забрави ли оная нощ, по време на холерата, когато всички стоехме пред тази постеля и майка ти заръча да се грижиш за Мена и за децата?

Нтони плачеше като отбито теленце, викаше, че предпочитал да умре, ала пак се върна в кръчмата; нощем, вместо да се прибере у дома, скиташе по улиците с Роко Спату и Чингиалента, спираше край вратите, облягаше се по зидовете, пребит от умора, и за да прогони мъката си, почваше да пее заедно с тях.

От срам клетият бай Нтони не смееше да се покаже на улицата. А внукът му, за да не му четат напътствия, се прибираше все намусен и никой не смееше да му каже нещо. И без това, каквото трябваше да се казва, той си го казваше сам, като мърмореше полугласно, че за всичко била виновна злата му орис, дето се е родил такъв.

Той ходеше да си излее мъката при дрогериста и другите, които имаха време да поговорят за тая проклета несправедливост, дето се шири по света: ако някой прескочи при Сантуца, за да забрави нещастието си, той е пияница; а другите, дето се напиват у дома си с хубаво вино и си нямат никакви грижи, никой не ги укорява, никой не ги кара да ходят на работа, макар че не похващат нищо и са се наклали като шопари; а нали уж всички сме чада божи, равни сме, и всеки би трябвало да си има своя пай.

— У това момче има мая! — разправяше дрогеристът на дон Силвестро, на бай Чипола и на другите, които го слушаха. — Вижда нещата, ех, вярно, малко през куп за грош, но у него има мая; не е виновен той, че не може да се изразява добре, виновна е властта, дето го държи в невежество.

За да го просвещава, той му носеше „Секоло“ и „Гадзета ди Катания“. Но Нтони нямаше ищах да чете, защото беше трудна работа, а в казармата го бяха научили да чете насила; сега можеше да прави каквото си поиска, пък и беше позабравил как се пишат думите. Освен това, от всички тия дрънканици, дето бяха напечатани там, той не печелеше нито петак. Какво го засягаше тая работа? Дон Франко му обясняваше защо именно той е засегнатият, а когато се случеше на площада да мине дон Микеле, той намигаше, сочеше го с голямата си брада и шушнеше на Нтони, че тоя тип почнал да минава заради дона Розолина, защото бил научил, че дона Розолина има пари и ги давала на мъжете, за да се оженят за нея.

— Най-напред ще трябва да изхвърлим тия с фуражките с ширити. Трябва да направим революция. Така да знаеш!

— Какво ще ми дадете, за да направя революция?

Тогава дон Франко свиваше рамене, разсърдваше се и отиваше да бърка помия в хаванчето, защото да се разправяш с такива хора, е все едно да преливаш от пусто в празно, викаше той. Щом Нтони си тръгнеше, Пачи крак добавяше шепнешком:

— Ако той иска да види сметката на дон Микеле, ще трябва да го стори за друго: оня се опитва да прелъсти сестра му; ала Нтони е такова говедо, че се е наредил при Сантуца да го хрантути.

Откакто дон Микеле бе почнал да хвърля свирепи погледи и на него, и на Роко Спату, и на Чингиалента, Пачи крак просто не можеше да го понася и искаше да се отърве от него.

По вина на брат си клетите сестри Малаволя бяха влезли в устата на цялото село; ето докъде бяха изпаднали Малаволя. Сега всички знаеха, че дон Микеле снове по улица Неро напук на Кьопчовица, която пазеше дъщеря си с хурка в ръка. А за да не се разхожда за тоя, що духа, дон Микеле бе хвърлил око на Лия, която бе пораснала и бе станала хубавица, пък и нямаше кой да я пази освен сестра й, която се червеше заради нея и й казваше:

— Лия, хайде да се приберем! Сирачета сме, не е прилично да висим на вратата.

Но Лия беше по-празноглава и от брат си Нтони, харесваше й да стои на вратата и да се кипри със забрадката с розите, защото всички й казваха:

— Комаре Лия, колко сте хубава с тая забрадка! — А дон Микеле я изяждаше с поглед.

Клетата Мена стоеше на вратата, за да дочака брат си, който се прибираше пиян, и беше толкова изморена и съкрушена, че когато се зададеше дон Микеле, просто нямаше сили да накара Лия да влезе в къщи; а сестра й отвръщаше:

— Не се бой! Няма да ме изяде! Нали сме бедни, никой не ни иска! Видя ли какво стана с нашия брат? Дори кучетата се отвръщат от него!

— Ако Нтони беше мъж на място — разправяше Пачи крак, — щеше да види сметката на дон Микеле!

Ала Нтони искаше да види сметката на дон Микеле заради съвсем друго. След като скъса с дон Микеле, Сантуца хареса Нтони затуй, че ходеше с накривена шапка и кършеше снага, както се бе научил в казармата; запазваше му под тезгяха чиниите с остатъците от храната, дето бяха яли клиентите, и по същия начин му пълнеше и чашата. Хранеше го и го угояваше като касапски пес. При нужда той й се отплащаше, като се биеше с ония клиенти, които, щом дойде ред до сметката, почват да търсят под вола теле и преди да платят, викат и псуват. Но с тия, дето бяха свои хора в кръчмата, той се държеше добре, смееше се, приказваше, а когато Сантуца ходеше да се изповядва, наглеждаше тезгяха. Всички го обичаха и той се чувствуваше като у дома си; всички, с изключение на чичо Санторо, който не го гледаше с добро око и мърмореше между молитвите, че Нтони си живеел като поп на гърба на дъщеря му; Сантуца отвръщаше, че кръчмата е нейна и щом иска да храни Нтони Малаволя и да го угоява като поп, това значи, че й е приятно да го прави и че не й трябва друг.

— Да, да! — мърмореше чичо Санторо, щом останеше с нея на четири очи. — Ти винаги ще имаш нужда от дон Микеле. Масаро Филипо ми напомни най-малко десет пъти, че е време да сложиш край на тая история, че той не може повече да държи виното в избата, че трябвало да го прекара контрабанда в селото.

— Масаро Филипо си гледа интереса. Ала аз вече не искам и да знам за тоя дон Микеле, та ако ще да плащам и двоен акциз, и глоба за контрабандата!

Тя не можеше да прости на дон Микеле обидата, която й бе нанесъл с оная история с Кьопчовица, след като го бе гледала толкова време като писано яйце заради ширитите му; а Нтони Малаволя, макар и без ширити, струваше колкото десетина като дон Микеле и каквото му даваше, му го даваше от сърце. Нтони си изкарваше хляба, та когато дядо му почваше да го кори, задето безделничи, а сестра му го гледаше тъжно, той им отвръщаше:

— Добре де, нали не живея на ваш гръб? Не харча пари от къщи, сам си изкарвам хляба.

— По-добре да беше умрял от глад! — казваше дядо му. — По-добре да можехме да умрем всички, още днес!

После млъкваха, оставаха по местата си, ала си обръщаха гръб. За да не се кара с внука си, бай Нтони бе принуден да си мълчи, а Нтони, когато му идваше до гуша от напътствия, зарязваше всичко, оставяше ги да си мърморят и тръгваше да търси Роко или компаре Вани, с които можеше да се повесели — нали винаги измисляха нещо.

Веднъж намислиха да направят серенада на вуйчо Разпети; това стана през нощта след сватбата му с Осата. Заведоха под прозорците му всички, на които вуйчо Разпети бе престанал да дава заеми, донесоха стари грънци, тенджери, хлопатари от месаря и свирки, вдигнаха страшна олелия; крещяха и викаха до полунощ, а на следната утрин Осата стана позеленяла от яд, ама повече от друг път, и почна да ругае оная негодница Сантуца; цялата тая олелия била замислена в нейната кръчма, от завист, загдето тя, Осата, си била намерила мъж и можела да разчита на божията благословия, докато някои други вършели непрекъснато грехове и какви ли не мръсотии и ги прикривали с иконката на Богородица.

Като видяха вуйчо Разпети на площада, вече младоженец, с нови дрехи, с пожълтяло от яд лице заради новата рокля на Осата, дето му струваше сума ти пари, хората му се изсмяха в лицето. Осата харчеше и пилееше наляво и надясно; ако я оставеше, можеше да му изпразни кесията за една седмица; викаше му, че сега тя била господарка, та всеки ден в дома на вуйчо Разпети се вдигаше олелия до бога. Съпругата щеше да му издере очите: викаше, че искала тя да държи ключовете, за да не се моли непрекъснато за къшей хляб или нова забрадка, че преди й било по-добре; ако знаела какво ще излезе от брака й с тоя хубостник, дето й се паднал за съпруг, щяла да си запази и нивата, и медальона на дъщеря на Мария, впрочем можела и сега да продължи да си го носи! Вуйчо Разпети пък крещеше, че го разорила, че той не бил вече господар на имота си, че къщата му била нападната от холера, че искали да го уморят преждевременно, за да могат да се веселят и да пропилеят имота, който той бил събрал с такива големи мъки! Ако знаел какво го очаква, щял да прати по дяволите и нивата, и съпругата, той нямал нужда от жена; били го измамили, като го накарали да повярва, че Осата уж примамила Брази Чипола и се канела да му се изплъзне от ръцете заедно с нивата. Проклета да е тая нива!

Точно по това време се разчу, че Брази Чипола пък се бил хванал на въдицата на Зурлата, нали си беше будала, и бай Фортунато се разтича да ги търси из пущинака, из оврага, под моста; беснееше и се кълнеше, че ако ги пипнел, щял да ги пребие, а на сина си щял да откъсне ушите. Щом разбра тая работа, вуйчо Разпети почна да си скубе косите от яд и се развика, че го била разорила Зурлата, защото подмамила Брази една седмица по-рано.

— Божа работа! — викаше той, като се удряше в гърдите. — Бог е отредил да взема Осата, за да ме накаже за моите грехове!

Трябва да имаше много грехове, и то твърде големи, защото Осата му тровеше всеки залък и го измъчваше като душа в чистилището и денем и нощем. На всичко отгоре се перчеше, че му била вярна, че за нищо на света не би погледнала друг мъж, ако ще да е млад и хубавец като Нтони Малаволя или Вани Пицуто, макар че мъжете се въртели около нея, сякаш фустата й била намазана с мед.

— Ех, де да беше вярно! — мърмореше вуйчо Разпети. — Сам щях да го повикам тоя, само и само да ме отърве от нея!

Разправяше също, че бил готов да плати на Вани Пицуто или на Нтони Малаволя да му сложат рога, нали Нтони не се занимавал с друго.

— Само така ще мога да я изгоня тая вещица, дето сам си я заврях в къщата!

Но Нтони вършеше тия работи там, дето можеше да има полза; ядеше и пиеше, да му се ненагледаш. Беше вирнал глава и се подиграваше на дядо си, когато той се осмеляваше да му прошепне някоя и друга дума, та дядо му почна да се свива, сякаш той беше виновният. Нтони викаше, че ако не го искали в къщи, щял да намери къде да спи — в обора на Сантуца. И без това не харчели за него пукната пара да го хранят. А пък бай Нтони, Алеси и Мена нека си скътват всичко, каквото изкарват от рибата, от стана и на пералището, за да купят лодка — пуста да остане! — та да може после да се претрепват от работа за кило риба; или за да си откупят къщата с мушмулата, дето щели да се пренесат и да изпопукат от глад! Нямало от какво да се боят, той не щял да им поиска нито петак, така и така бил клетник, предпочитал да си поживее, докато е млад, а не да вие насън като дядо си. Ето на̀, слънцето грее за всички, искаш ли да се излегнеш на хлад — ето ти сянката на маслиновите дръвчета, доще ли ти се да се поразходиш — ето ти площада, искаш ли да седнеш да си побъбриш — ето ти стълбището на църквата; излезеш ли на главната улица, и хора ще видиш, и новини ще чуеш, а ако ти се доще да си хапнеш и пийнеш с приятелите — ето ти и кръчмата. Ако почнеш да се прозяваш от скука, можеш да поиграеш на мора[1] или брискола[2]; доспи ли ти се — наблизо е ливадата, дето пасат овните на компаре Назо, там можеш да си полегнеш през деня, а нощем — в обора на сестра Марианджела.

— Не те ли е срам да я караш така? — запита го най-сетне дядо му; той бе дошъл нарочно за него, стоеше прегърбен на две, с наведена глава, и докато му говореше, го дърпаше за ръкава зад обора на Сантуца, та да не ги види никой, и плачеше като малко дете.

— Не те ли е грижа за дома? Не те ли е грижа за брат ти и сестрите ти? Ех, Нтони, Нтони! Ако бяха живи баща ти и майка ти…

— Какво, да не би да живеете по-добре от мен, като се претрепвате от работа за тоя, що духа? Ех, тая наша зла орис! Тя е виновна за всичко! Не виждате ли на какво сте заприличали — превили сте се като лък, стар сте, а продължавате да се съсипвате от работа! Е, и какво? Никой от вас не е видял свят, слепи сте като котета! Ами рибата, дето я ловите, да не би да я ядете вие? Знаете ли за кого се трепете от понеделник до събота, за кого сте се съсипали дотам, че няма да ви вземат и в болница? За ония, дето не похващат нищо, а имат пари — с лопата да ги рине човек. Ето за кого работите!

— Но ние нямаме пари, нито ти, нито аз! Никога не сме имали пари, винаги сме си изкарвали хляба както дал господ; затова трябва да си плюем на ръцете и да печелим, за да не изпопукаме от глад.

— Кажете по-добре: както дал дяволът! Защото нашата неволя е работа на сатаната! Знаете ли какво ви чака, когато няма да можете да си плюете на ръцете, защото ще са станали като корени на лоза от разни ревматизми? Чака ви оврагът под моста, там ще пукнете!

— Не, не! — възкликна радостно дядото и го прегърна с възлестите си като лозови корени ръце. — Ние вече събрахме парите за къщата и ако ти ни помогнеш…

— Пак тая къща с мушмулата! Нали не сте виждали друго, мислите, че е най-хубавият палат на тоя свят.

— Знам, че не е най-хубавият палат. Ала ти си се родил там и не бива да говориш така, още повече, че майка ти не можа да склопи очи в нея.

— И баща ми не умря в къщи. Нашата орис е да си оставяме костите ей там, в устата на акулите. Затова, докато съм на тоя свят, искам да си поживея колкото мога, защото няма смисъл да се трепя за тоя, що духа! А какво ще стане, като откупите къщата? Като купите и лодка? А? Ами зестрата на Мена? А зестрата на Лия? Ах, дявол да го вземе, каква зла орис ни гони!

Старецът си отиде съкрушен, поклащайки глава, сгърбен целият — скала да бе паднала върху него, пак нямаше да се чувствува толкова смазан, колкото от горчивите слова на внука си. Просто нямаше сили да каже повече нито дума, беше съвсем отпаднал, насмалко да се разплаче. Мислеше само за едно: че и на Бастианацо, и на Лука и през ум не им бяха минавали мисли като тия, които бръмчаха сега в главата на Нтони, и че винаги бяха изпълнявали задълженията си, без да роптаят; мислеше също, че няма смисъл да събират зестра за Мена и Лия, защото и без това нямаше да успеят.

Мена, клетата, комай знаеше това, защото изглеждаше съсипана. Съседките заобикаляха далеч от вратнята на Малаволя, сякаш холерата още не бе отминала, и Мена стоеше сама със сестра си, която не сваляше забрадката с розите, или с Нунциата и братовчедката Ана, когато те прескачаха да си поприказват ей така, от състрадание, защото всички знаеха, че й братовчедката Ана си има грижи с оня пияница Роко, а пък Нунциата бе съвсем малка, когато онзи непрокопсаник баща й я бе зарязал, за да си търси късмета другаде. Именно поради това тия клети жени се разбираха, когато разговаряха шепнешком, навели глава, с ръце под престилката; разбираха се и когато мълчаха, без да се поглеждат и всяка една бе заета със собствените си грижи.

— Изпадне ли човек, както сме изпаднали ние — твърдеше Лия, която говореше също като зряла жена, — трябва да си помага сам, защото всеки гледа собствения си интерес.

От време на време при тях се отбиваше и дон Микеле — за да ги поздрави или да им разкаже някоя смешка; жените свикнаха с неговата фуражка с ширити и престанаха да се боят от него; дори Лия се престрашаваше да разкаже и тя някоя смешка и да се посмее, а Мена не се осмеляваше да й се скара или да се прибере в кухнята и да я остави сама — нали бе останала без майка. Мена продължаваше да седи превита на две и оглеждаше улицата с уморения си поглед. След като стана ясно, че съседките са им обърнали гръб, сърцето й се изпълваше с признателност всеки път, когато дон Микеле, въпреки обшитата си с ширити фуражка, не се стесняваше да спре пред вратата на Малаволя и да поприказва с тях. Завареше ли Лия сама, дон Микеле я поглеждаше право в очите, засукваше мустак, накривяше фуражката си и казваше:

— Колко сте хубава, комаре Малаволя!

А тя пламваше цялата, защото никой не й бе казвал подобно нещо.

— Защо още не сте се задомили? — питаше я дон Микеле.

Тя свиваше рамене и отвръщаше, че не знае.

— На вас би ви приличало да носите рокли от вълна и коприна и дълги обици; защото, честно слово, тогава ще ударите в земята много градски дами.

— Тия вълнени и копринени рокли не са за мен, дон Микеле — отвръщаше Лия.

— Защо? Нали и Кьопчовица има такава рокля? Ами Зурлата, и тя ще има такава рокля, нали успя да хване Брази Чипола. Пък и Осата, стига да поиска, и тя може да си направи.

— Да, ама те са богати.

— Ех, проклета орис! — възкликваше дон Микеле, като удряше с юмрук по сабята си. — Бих искал да спечеля тройка на лотото, комаре Лия, за да ви докажа на какво съм способен!

Друг път, когато нямаше какво да прави, дон Микеле допираше ръка до козирката, казваше: „Разрешавате ли?“ и сядаше край тях на камъните. Мена мислеше, че той стои при тях заради Барбара и не казваше нищо. Ала дон Микеле се кълнеше на Лия, че не идвал заради Барбара, не бил и помислял за нея, честно слово! Мислел си за друга, така да знае комаре Лия!…

Той си потъркваше брадичката или сучеше мустак и гледаше Лия като змей. Момичето ту почервеняваше, ту побледняваше и се надигаше да се прибере, ала дон Микеле я улавяше за ръка и казваше:

— Защо ме обиждате, комаре Лия? Останете, никой няма да ви изяде!

Така минаваше времето, докато чакаха мъжете да се приберат от морето: тя седеше пред вратата, дон Микеле — на камъните, скубейки по някое и друго стръкче трева, като не знаеше какво друго да прави, и току я питаше:

— Бихте ли отишли да живеете в града?

— Какво ще правя там?

— Там ви е мястото! Честна дума, вие не сте родена, за да живеете тук, между тия простаци! Вие сте толкова фина, толкова изискана. На вас ви се полага да живеете в хубава къща, да се разхождате край морския бряг или в парка, когато свири музика, ама облечена така, както аз си знам! С хубава копринена забрадка на главата и с гердан от кехлибар! Честно слово, тук все ми се струва, че съм попаднал сред свине и чакам с нетърпение да се махна — за догодина са ми обещали да ме преместят в града.

Лия прихваше да се смее — мислеше, че й се подиграват и свиваше рамене, защото през живота си не бе виждала нито гердани от кехлибар, нито копринени забрадки. Веднъж дон Микеле измъкна скришом една хубава забрадка в жълто и червено, както си беше обвита в хартия — взел я беше от една контрабанда, — и искаше да я подари на Лия.

— Не! Не! — викаше тя с пламнало лице. — Убийте ме, но няма да я взема.

Дон Микеле настояваше:

— Комаре Лия, не очаквах такова нещо от вас. Не го заслужавам. — Но се наложи да свие забрадката в хартията и да я пъхне в джоба си.

Оттогава, зърнеше ли дон Микеле, Лия хукваше и се криеше в къщи, защото се боеше, че дон Микеле ще настоява да й даде забрадката. А той току сновеше из улицата, за да накара Кьопчовица да беснее от яд, и все протягаше врат през вратата на Малаволя, защото никой от тях не се показваше; най-сетне един ден се реши и влезе. Щом го видяха, момичетата зяпнаха от изненада, разтрепериха се, сякаш бяха болни от малария, и не знаеха какво да правят.

— Комаре Лия, вие не пожелахте да приемете копринената забрадка — обърна се той към момичето, което бе почервеняло като божур, — но аз дойдох, защото имам добри чувства към вас. С какво се занимава брат ви Нтони?

Тъй като Нтони не се занимаваше с нищо, Мена също пламваше от срам, колчем й зададяха тоя въпрос. Дон Микеле продължи:

— Боя се, че вашият брат Нтони може да причини някоя неприятност на всички ви. Аз съм ви приятел и се правя, че не виждам, ала дойде ли другият старши, който ще ме замести, той ще пожелае да разбере какво търси брат ви заедно с Чингиалента и оня другия нехранимайко Роко Спату към Ротоло, когато привечер тръгват да се разхождат из пущинака, като че ли имат много обувки, та да ги късат. Комаре Мена, слушайте внимателно какво ще ви кажа сега: кажете му да не се забърква с оня мошеник Пачи крак там, в дюкяна на Пицуто, защото всичко се знае, а пък накрая той ще загази. Другите са стари лисици, затова няма да е зле дядо ви да не му дава да скита из пущинака, защото там не е място за разходка; кажете му също, че от скалите край Ротоло всичко се чува и вижда, оттам се виждат и без далекоглед лодките, дето вечер се промъкват скришом край брега, сякаш са тръгнали на лов за прилепи. Кажете му го, комаре Мена, кажете му също, че този, който го предупреждава, е ваш приятел и не ви мрази. А що се отнася до компаре Чингиалента и до Роко Спату, че и до Вани Пицуто, ние ги наблюдаваме. Брат ви има вяра на Пачи крак, ала не знае, че митничарите получават процент за всяка заловена контрабанда и че за да заловим контрабандистите, трябва да дадем нещо на някой от шайката, за да издаде другите. А за Пачи крак напомнете на брат си онова, което Исус Христос е казал на свети Йоан: „Пази се от белязани люде“. Казва го и поговорката.

Мена блещеше очи и бледнееше и не можеше да проумее напълно какво й казваха; но успя да схване едно: че брат й ще си има разправии с хората с ширити на фуражките. За да я успокои, дон Микеле я хвана за ръката и рече:

— Ако някой узнае, че съм ви казал това, спукана ми е работата. Ала аз рискувам службата си, защото имам добри чувства към всички ви. Не бих искал брат ви да загази. Не! Не искам да го срещна нощем в някое потайно място дори ако трябва да заловя контрабанда за хиляди лири, честно слово!

Откакто дон Микеле им пусна тая муха, двете момичета просто нямаха покой. Нощем не можеха да мигнат, седяха зад вратата, треперейки от студ и страх, и чакаха до късно брат си, докато той се разхождаше и пееше с Роко Спату и с другите от тайфата, а на клетите момичета все им се струваше, че чуват викове и стрелба, като оная нощ, когато разправяха, че били излезли на лов за пъдпъдъци, ама на два крака.

— Легни си — повтаряше Мена на сестра си. — Ти си още млада и не бива да знаеш някои неща.

Тя не каза нищо на дядо си, за да му спести още едно огорчение, което можеше да го довърши; веднъж, когато Нтони се бе поуспокоил и седна замислен пред вратата, подпрял глава с ръце, тя се престраши и му каза:

— Защо скиташ непрекъснато с Роко Спату и компаре Чингиалента? Пази се, видели са те из пущинака и към Ротоло. Пази се и от Пачи крак. Нали знаеш какво е казал Исус Христос на свети Йоан: „Пази се от белязани люде!“

— Кой ти каза? — попита Нтони и скочи като ужилен. — Кажи ми, кой ти каза?

— Дон Микеле — отвърна тя със сълзи на очи. — Каза ми да се пазиш от Пачи крак, защото, за да заловят някоя контрабанда, трябвало да дадат нещо на някого от шайката.

— Не ти ли каза друго?

— Не.

Нтони почна да се кълне, че не било вярно, и я зарече да не казва на дядото. После побърза да стане и тръгна към кръчмата да си оправи настроението; и ако насреща му се зададеше някой от ония, с фуражките с ширити, гледаше да ги заобикаля колкото може по-далеч. Той си мислеше, че дон Микеле не знае нищо и си приказва ей така, наслука, за да го сплаши, нали му имаше зъб заради Сантуца, която го бе изгонила като краставо псе. В края на краищата той не се боеше нито от дон Микеле, на когото плащаха, за да пие кръвчицата на бедняците, нито от неговите ширити. Ама че работа! Дон Микеле нямаше за какво да се трепе, нали си беше дебел и охранен, работата му беше да залови някой клетник, дето се претрепва, докато изкара дванайсет тарѝ. Ама че работа, да трябва да се плаща мито за стоки, внесени отвън, сякаш са крадени! Защо в тая работа трябваше да се месят дон Микеле и неговите копои? Те имаха право да слагат ръка на всичко, да вземат каквото рекат, а другите, дето рискуваха кожата си, за да разтоварят стоката, както те си искат бяха смятани за крадци и ги гонеха с пищови и с карабини, сякаш са вълци. „Да откраднеш от крадец, не е грях!“ Нали и дон Джамария казваше същото в дюкяна на дрогериста.

А дон Франко кимаше и с глава, и с брадата си, хилеше се и викаше, че като направят републиката, нямало да има такива мръсотии.

— Няма да ги има и тия служители на сатаната! — добавяше викарият. Дон Джамария още не можеше да забрави двайсет и петте унции, дето му ги бяха измъкнали от къщи.

А дона Розолина заедно с тия двайсет и пет унции бе загубила и разсъдъка си и беше подгонила дон Микеле, за да загуби и онова, което й бе останало. Зърнеше ли го да се задава по улица Неро, въобразяваше си, че идва да види нея и заставаше на тераската, облягайки се на парапета, дето бяха наредени консервите с домати и чушки, за да покаже какво може да прави; наумила си бе и нищо не беше в състояние да я разубеди, че след като бе престанал да съгрешава със Сантуца, дебелият дон Микеле е тръгнал да си търси жена разумна и домакиня, за каквато се смяташе тя; затова, когато брат й заговореше против властта и против готованците, тя го защищаваше и викаше:

— За дон Силвестро съм съгласна! Готованците като него могат да оберат цяло село, без да си мръднат пръста! Но данъците са необходими за издръжка на военните, те имат хубави униформи, пък и без тях ще се изядем помежду си като вълци.

— Ами! На тия готованци им плащат, за да носят пушки, за какво друго! — хилеше се дрогеристът. — Също като свещениците, дето пък получават по три тарѝ на литургия. Я ми кажете истината, дон Джамария, какъв капитал влагате във всяка литургия, за която ви плащат по три тарѝ?

— А вие? Какъв капитал влагате в тая помия, дето я продавате на безбожни цени? — отвръщаше му викарият с пяна на уста.

За да ядосва дон Джамария, дон Франко се беше научил да се смее като дон Силвестро, затова не му обръщаше внимание и продължаваше — това бе изпитано вече средство да го накара да излезе от кожата си:

— Изкарват си надницата за половин час, а после скитат по цял ден; също като дон Микеле, дето, откакто престана да топли пейките на Сантуца, се мотае по цял ден из селото, все у него ще се препънеш.

— Затова го е яд на мен — намесваше се Нтони. — Побеснял е от яд и седнал да се фука, защото носи сабя. Ала, бог ми е свидетел, някой ден ще го халосам със сабята му по мутрата, за да му покажа, че хич не ме е страх от него!

— Браво! — възкликна дрогеристът. — Така трябва. Народът трябва да се озъби. Само че по-далеч оттук, не искам да си имам неприятности в моята дрогерия. Властта ще помисли, че най-после е успяла да ме хване натясно, а аз не обичам да си имам работа със съдии и с цялата тази сбирщина негодници.

Нтони Малаволя ръкомахаше, показваше юмрук, псуваше и се кълнеше в Христа и Богородица, че щял да си оправи сметките веднъж завинаги, па ако ще да отиде в дранголника, и без това нямало какво да губи. Сантуца вече не гледаше на него с добро око както преди, нали оня непрокопсаник, баща й, беше наговорил какви ли не приказки, хленчейки между молитвите си, откакто масаро Филипо престана да праща вино в кръчмата! Разправяше й, че откакто не можели вече да пият виното на масаро Филипо, с което били свикнали като сукалчета с майчиното мляко, клиентите били почнали да редеят като мухите по Андреев ден. Чичо Санторо натякваше на дъщеря си:

— Какво смяташ да правиш с оня гладник Нтони Малаволя? Не виждаш ли, че го хрантутиш за тоя, що духа? Ти го угояваш като свиня, а той се навърта около Осата и Зурлата, нали сега са богати.

Казваше й още:

— Клиентите си отиват, защото той не се отлепя от фустата ти, не те оставя дори за минутка, да не може човек да се пошегува с теб.

Или:

— Цяла свинщина, мотае се из кръчмата одърпан, мръсен, та кръчмата е заприличала на кочина и хората ги е гнус да пият от чашите. Виж, с дон Микеле беше друга работа, като застанеше на вратата със своята фуражка с ширити. Хората плащат и искат да си пият виното на спокойствие; като гледат пред себе си човек със сабя на пояса, са доволни. А освен това всички му сваляха шапка и ако някой ти дължеше макар и петак и беше отбелязан с въглен на стената, винаги си плащаше. Ала сега го няма, затуй престана да идва и масаро Филипо. Онзи ден, кога мина оттук, рекох му да влезе, а той отвърна, че нямало смисъл да се отбива, защото си се скарала с дон Микеле и той не можел да прекара ширата контрабанда. Напаст, и за душата, и за тялото! Хората говорят, че откакто го няма масаро Филипо, си почнала да съгрешаваш с Нтони, и ще видиш какво ще стане! Ще видиш, че ще стигне и до ушите на викария, а той ще ти отнеме и медальона на дъщеря на Мария!

Сантуца продължаваше да упорствува, защото държеше в къщи да се чува нейната дума; ала и тя почна да си отваря очите, понеже всичко онова, което говореше баща й, беше чиста истина; затова престана да се отнася към Нтони както преди. Останеше ли ядене по чиниите, не му го даваше и наливаше в чашата му мръсна вода; Нтони почна да се сърди, а Сантуца отвърна, че не обичала лентяите, че и тя, и баща й си изкарвали хляба, че и той трябвало да върши същото и да й помага, да цепи дърва и да разпалва огъня, а не да седи като безделник, да крещи или да спи на масата и да плюе по пода където свърне — ставали такива локви, че човек нямало къде да стъпи.

Нтони почна да мърмори, поцепи малко дърва, после, за да не се мъчи много, седна да разпалва огъня. Ала му беше тежко да работи по цял ден като вол, повече, отколкото работеше преди у дома си, защото се отнасяха с него по-зле и от куче и го обиждаха и ругаеха заради това, че му даваха да облизва мръсните чинии. Най-сетне един ден, когато Сантуца се върна от изповед с броеница в ръка, той вдигна голям скандал и се развика, че тя се държала така с него, защото дон Микеле взел пак да се навърта около кръчмата, причаквал я на площада, когато отивала на изповед, а чичо Санторо, щом чуел гласа му, викал след него, за да го поздрави, ходел да го търси чак и в дюкяна на Пицуто, почуквайки с бастуна си по стените, за да намери пътя. Тогава Сантуца кипна и отвърна, че той бил дошъл нарочно, за да я вкара в грях, комката била още в устата й, щял да обезсили опрощението, което била получила.

— Върви си, щом не ти харесва! — кресна тя. — Не искам да изпадам в грях заради теб; пък и не ти казах нищо, кога научих, че си хукнал след ония проклетници Осата и Зурлата, дето се омъжиха за такива негодници. Нейсе, тичай при тях, нали си имат в къщи корито, само свиня им липсва.

Ала Нтони се кълнеше, че не било вярно, че не се интересувал от такива работи, изобщо не мислел за жени; и ако го видела да говори с други жени, можела да го заплюе в лицето.

— Не, така не ще се отървеш от него — настояваше чичо Санторо. — Не виждаш ли как се е лепнал за хляба, дето му даваш? Трябва да сложиш край, трябва да го изриташ. Масаро Филипо ми рече, че не можел повече да държи ширата в бъчвите и ако не се помириш с дон Микеле и той не успее да прекара виното контрабанда както преди, щял да го продаде другиму.

И тръгваше да търси масаро Филипо в дюкяна на Пицуто, като почукваше с бастуна си по стените. Дъщеря му се преструваше на възмутена и заявяваше, че нямало да преклони глава пред дон Микеле след оная обида, дето й бил нанесъл.

— Остави на мен тая работа, аз ще я оправя — уверяваше я чичо Санторо. — Всичко ще уредя. Няма да те накарам да ближеш ботушите на дон Микеле; баща ли съм ти, или не, дявол да го вземе!

Откакто Сантуца почна да се държи грубо, Нтони трябваше да се погрижи да намира пари, за да си плаща хляба в кръчмата, защото не смееше да се весне у дома си, а ония клетници, докато сърбаха чорбата си без всякакъв ищах, мислеха за него като за покойник, та не слагаха дори и масата, ами се хранеха кой където свари, с паницата на колене.

— Това ще ме довърши на стари години! — повтаряше дядото.

Видеха ли го да нарами мрежите и да тръгне да работи на надница, хората разправяха:

— Тази му е последната зима на бай Нтони. Още малко и ония сирачета ще останат на улицата.

Когато се зададеше дон Микеле и Мена казваше на Лия да се прибере, тя се цупеше и отговаряше:

— Има си хас! Да се крия, сякаш съм някаква скъпоценност! Не се бой, такива скъпоценности като нас не ги искат дори и кучетата!

— Ех, ако мама беше жива, нямаше да говориш така! — мърмореше Мена.

— Ако мама беше жива, нямаше да съм сираче, нямаше да си блъскам главата как да се оправям. А и Нтони нямаше да скита по улиците, та ни е срам да кажем, че сме негови сестри, и никой не ще пожелае да се омъжи за сестра на Нтони Малаволя.

След като остана без всякаква издръжка, Нтони почна да излиза съвсем открито с Роко Спату и Чингиалента из пущинака и към Ротоло; тримата си шушукаха и бяха мрачни като освирепели вълци. Дон Микеле предупреди отново Мена:

— Комаре Мена, тоя ваш брат ще ви докара някоя беля на главата!

Мена се принуди да тръгне да търси брат си из пущинака, към Ротоло и в кръчмата; тя хлипаше, плачеше, дърпаше го за ръкава, а той й отвръщаше:

— Не! Нали ти казах, че дон Микеле ме мрази. Той и чичо Санторо кроят непрекъснато нещо против мен. Чух го с ушите си в дюкяна на Пицуто. Оня копой му казваше: „Как така ще се върна при дъщеря ви, нали ще се изложа?“ А чичо Санторо рече: „Ами! Повярвайте ми, цялото село ще се пукне от завист!“

— А ти какво мислиш да правиш? — питаше го Мена с пребледняло лице. — Нтони, спомни си за мама, помисли и за нас, ще останем сам-сами!

— Дума да не става! Ще направя за смях и него, и Сантуца пред цялото село, като отиват на църква! Знам какво ще им кажа, хората ще изпопукат от смях! Аз не се боя от никого, тъкмо ще чуе и дрогеристът.

Мена плачеше, молеше го, ала напразно — той повтаряше едно и също: нямал какво да губи, да му мислели другите, той нямало за какво да се бои, тоя живот му бил дошъл до гуша, искал да сложи край на всичко — нали така разправял и дон Франко. Понеже в кръчмата не го гледаха с добро око, той взе да се навърта по площада и най-вече в неделя сядаше на стълбището, за да види мутрите на ония безсрамници, дето ходеха на църква да мамят и ближния си, и господа, и Богородица, и то пред очите им.

След като Нтони почна да стои като часови пред вратата на църквата, Сантуца ходеше да се черкува чак в Ачи Кастело, и то рано, за да не се изкуши да стори някой грях. Нтони проследяваше с поглед Зурлата, която, след като бе успяла да си намери съпруг, сега пристъпяше забила нос в наметалото си и не поглеждаше никого. Осата, цялата накипрена, с броеница в ръка, идваше да моли бога да я отърве от мъжа й — тази напаст божия; а Нтони се подхилваше зад гърба им:

— Нали се омъжиха, друго не им трябва! Има кой да се грижи за тях, кой да ги храни!

Откак си бе взел белята да се ожени за Осата, вуйчо Разпети изгуби вяра в бога и не стъпваше в църквата, за да не бъдат заедно поне докато трае службата; така погубваше душата си.

— Тази година ми е последна, край! — хленчеше той; сега все гледаше да се събере с бай Нтони и с другите, дето бяха изпаднали като него в беда. — Бягаме от дъжд, сполетя ни град — казваше им той.

— Я кажете, вуйчо Разпети — отвръщаше му бай Нтони, — кога ще отидем при нотариуса за къщата? Аз съм готов, събрах парите.

Ама че човек, мислеше само за къщата си, хич не се и интересуваше за грижите на другите хора!

— Не ми говорете за тоя нотариус, бай Нтони! Споменат ли ми за нотариуса, тозчас си спомням деня, когато се оставих на Осата да ме заведе при него! Проклет да е тоя ден!

Ала компаре Пачи крак, който бе надушил, че може да изкара нещо от посредничество, рече:

— Ако умрете, оная вещица Осата е способна да му продаде къщата с мушмулата на безценица; я по-добре си свършете сам работата, докато е време.

Тогава вуйчо Разпети отвърна:

— Добре де, добре, ще отидем при нотариуса, ала ще трябва да ми дадете горница, та и аз да спечеля нещо, нали виждате какво загубих.

Преструвайки се, че уж гледа да го убеди, Пачи крак добави:

— Ако онази вещица, жена ви, разбере, че сте си получили обратно парите за къщата, може да ви удуши, за да си накупи гердани и копринени забрадки. — И продължи: — Зурлата, откакто си хвана съпруг, поне престана да купува гердани и копринени забрадки. Нали я виждате как идва в църква — с обикновена басмена рокля.

— А бе какво ме интересува мене Зурлата! И нея трябва да я изгорят жива, заедно с всички останали жени, дето ни тровят живота. Наистина ли мислите, че не купува нищо? Прави го нарочно, за да хвърля прах в очите на бай Фортунато, който разправя, че предпочитал да вземе някоя от улицата, вместо да остави имота си в ръцете на тази дрипла, дето е успяла да впримчи сина му. Ако рече, ще му харижа Осата! Всички са от един дол дренки! Горко томува, който им падне в ръцете! Бог ни заслепява! Ето на̀, виждате ли дон Микеле? Тръгнал по улица Неро, за да намига на дона Розолина. Какво му липсва на него? Почитат го, плащат му добре, шкембе пуснал… А той какво? Хукнал подир жените, търси си белята със свещ! Заради грошовете на викария.

— Ами! Той не минава оттам заради дона Розолина! — рече Пачи крак и му намигна скришом. — Дона Розолина може да пусне корени на тераската, сред своите домати, и да си го гледа влюбено колкото си ще, ала нищо няма да излезе! Дон Микеле хич и не мисли за парите на викария. Знам аз какво търси той на улица Неро!

— Е, колко искате за къщата? — настоя бай Нтони.

— Пак ще си поговорим, пак ще си поговорим — отвърна вуйчо Разпети. — Сега искам да послушам литургията — и го отпрати с подвита опашка.

— Дон Микеле си е наумил нещо друго — повтори Пачи крак, като се изплези зад гърба на бай Нтони и намигна към Нтони, който се местеше от зид на зид, наметнат с едно старо палто, и току поглеждаше кръвнишки чичо Санторо, който бе почнал пак да идва на църква, за да проси милостиня от богомолците, мърморейки молитва след молитва; той познаваше всички до един и като излизаха от църквата, викаше на едни:

— Бог да ви благослови! — на други: — Бъдете живи и здрави! — А когато край него мина дон Микеле, той му каза: — Вървете, тя ви чака в градината зад навеса… Пресвета Дево, моли се за нас! Господи боже, прости ми!

Щом дон Микеле почна да се навърта пак около Сантуца, хората заговориха:

— Виж ти, кучето и котката се сдобрили! Щом са били сърдити, имало е нещо!

А когато в кръчмата се появи и масаро Филипо, всички се зачудиха.

— Я, и оня се върна! Сякаш не може да диша без дон Микеле! Тогава не е влюбен в Сантуца, ами в дон Микеле! Някои хора не могат да седят сами и в рая.

Нтони Малаволя се пукаше от яд, защото го бяха изритали от кръчмата като краставо псе, а той нямаше пукната пара в джоба си, та да влезе и да пие напук на дон Микеле, да се застои там цял ден и да опре лакти на масата, че ония да се изядат от гняв. Вместо това трябваше да се мотае из улиците като дръгливо псе, с подвита опашка и клепнали уши, и да мърмори:

— Дявол да го вземе! Някой ден ще видят бял вълк по пладне!

Роко Спату и Чингиалента, нали все намираха отнякъде пари, му се подиграваха от вратата на кръчмата, че станал рогоносец; после идваха при него, почваха да го дърпат към пущинака и да му шушнат на ухото. А той, какъвто си беше будала, се колебаеше да каже „да“. Тогава те му се присмиваха:

— Щом си такъв келеш, така ти се пада! Да пукаш от глад пред кръчмата и да гледаш как дон Микеле ти слага рога под носа ти.

— По дяволите! Не говорете така — викаше Нтони и размахваше юмрук, — че някой ден ще ми причернее пред очите!

Ала те свиваха рамене, почваха да се хилят и го зарязваха. Най-сетне един ден на Нтони наистина му причерня, влезе, изправи се насред кръчмата, жълт-зелен като мъртвец, опря ръка на хълбок, наметнал старото си палто, сякаш беше от кадифе, и се загледа кръвнишки в тоя, когото бе нарочил. Дон Микеле, заради униформата си, се правеше, че не го вижда и гледаше как да се измъкне; но Нтони, щом видя, че дон Микеле се преструва на глупак, се раздразни още повече, почна да се хили и на него, и на Сантуца; плюеше във виното, което пиеше, и разправяше, че било отровно, като онова, дето били дали на Исус; а на всичко отгоре Сантуца го била кръстила с водица, та било голяма щуротия човек да идва в тая мръсна кръчма, за да му обират парите; той бил престанал да идва именно заради тая работа! Тогава Сантуца — нали я засегна на болното място — не можа да се сдържи и отвърна, че бил престанал да влиза тук, защото на тях им дошло до гуша да го хрантутят; той бил такъв гладник, че се наложило да го изритат от кръчмата. Нтони пък се разбесня, почна да чупи чашите и се развика, че го били изгонили, за да докарат оня другия будала с фуражката, но той не се страхувал от него, можел да направи така, че виното да му излезе през носа, защото не се боял от никого. Дон Микеле стана жълт-зелен, както седеше с килната фуражка, и изръмжа:

— Честно слово, сега ще стане, каквото ще стане!

В това време Сантуца взе да хвърля чаши и шишета и по двамата. Най-сетне те се вкопчиха един в друг, почнаха да се налагат с юмруци и се затъркаляха под пейките — искаха да си изпохапят носовете, а хората ги ритаха и удряха, за да ги разтърват; накрая Пепи Назо успя да стори това, като отпаса кожения си колан, който оставяше следа, където удареше.

Дон Микеле си изтупа униформата, наведе се да си прибере сабята, която бе паднала на пода, и си излезе, мърморейки, че постъпва така, защото бил в униформа. От носа на Нтони Малаволя шуртеше кръв като из чешма, ала щом видя, че дон Микеле се измъква, той отиде до вратата и никой не можа да му попречи да го обсипе с ругатни и да го заплашва с юмрук, докато бършеше с ръкав окървавения си нос; викаше, че като го срещнел, щял да му го върне с лихвата.

[1] Вид игра. — Б.пр. ↑

[2] Вид игра на карти. — Б.пр. ↑

XIV

Когато Нтони Малаволя срещна дон Микеле, за да му го върне с лихвата, се случи нещо много лошо; това стана една нощ, когато валеше като из ведро и беше тъмно като в рог; стана на пущинака към Ротоло, близо до брега, където плаваха безшумно ония лодки, които все се преструваха, че са излезли да ловят мерлуза в полунощ; Нтони се въртеше натам с Роко Спату, Чингиалента и разни други непрокопсаници с лули в уста, ала митничарите, притаили се сред скалите с карабини в ръце, познаваха всяко огънче от тия лули, просветващи в мрака.

— Комаре Мена — беше я предупредил още веднъж дон Микеле, като минаваше по улица Неро, — кажете на брат си да не се мотае нощем към Ротоло с Роко Спату и Чингиалента.

Ала Нтони не я послуша, защото „гърлото с думи се не пълни“, пък и той, след като се бяха сбили и търкаляли с дон Микеле под пейките в кръчмата, не се боеше вече от старшията; освен това се бе зарекъл да му го върне с лихвата, щом го срещне, и не искаше Сантуца и другите, дето го чуха да изрича тая закана, да помислят, че е страхопъзльо и самохвалко.

— Казах, че ще му го върна с лихвата, само да го срещна; срещна ли го на Ротоло, там ще го сторя! — повтаряше той на приятелите си.

Бяха привлекли и сина на Щурата. Пиха и вдигаха врява цяла вечер в кръчмата, нали тя е като морско пристанище, пък Сантуца нямаше как да го изгони, защото той имаше пари и ги подрънкваше в ръка. Дон Микеле мина да наобиколи, ала Роко Спату, който знаеше закона, се изплю и рече:

— Имаме право да стоим тук, докато изгасят фенера на вратата! — и се облегна на стената, за да му е по-удобно.

Нтони Малаволя пък се забавляваше, гледайки прозевките на Сантуца, която дремеше зад чашите и току подпираше глава на ония възглавници, на които висеше медальонът на дъщеря на Мария.

— По-меки са от сноп прясно окосена трева! — подхвърли Нтони; виното му развързваше езика, а Роко, който се беше налял като бъчва, мълчеше, облегнат на стената.

В това време чичо Санторо прибра опипом фенера и затвори вратата.

— Хайде, вървете си, че ми се спи — обади се Сантуца.

— На мен пък не ми се спи! Масаро Филипо не ме безпокои нощем я!

— Хич не искам и да знам дали ви безпокои, или не; но не искам да ме глобят заради вас, ако видят, че още не съм затворила кръчмата.

— Кой ще ви глоби? Оня копой, Дон Микеле, нали? Я му кажете да дойде, аз да го глобя! Кажете му, неговата вяра, че тук е Нтони Малаволя!

Сантуца го хвана за раменете и го избута на улицата.

— Кажете му го вие, търсете си белята където щете, но не тук. Не искам да си имам разправии с полицията заради черните ви очи.

Като го изхвърлиха на улицата, в калта, на тоя дъжд, дето се лееше като из ведро, Нтони измъкна ножа си и почна да псува и да кълне, че щял да наръга и двамата — и нея, и дон Микеле! Чингиалента — единствен той бе трезвен — го задърпа за палтото и взе да го увещава:

— Хайде, недей тази вечер! Нали знаеш, че имаме работа!

А синът на Щурата за малко да се разреве в тая тъмница.

— Пиян е — обади се Роко Спату, който бе застанал под стряхата. — Я го доведете насам, ще му мине.

Като се поуспокои от водата, която се стичаше от стряхата, Нтони се остави на Чингиалента да го води, ала докато шляпаше из локвите, продължи да пухти, да псува и да вика, че ако срещне дон Микеле, щял да му даде да разбере, както се бил зарекъл. По едно време той наистина се сблъска очи в очи с дон Микеле, който обикаляше с пистолет на пояса и с напъхани в ботушите панталони. Тогава Нтони млъкна изведнъж и той и другарите му продължиха тихо и кротко към дюкяна на Пицуто. Като стигнаха до вратата — дон Микеле бе вече далеч, — Нтони настоя да спрат и да чуят какво ще им каже:

— Видяхте ли накъде отива дон Микеле? А Сантуца разправяше, че й се спяло! Как ще се оправят, ако масаро Филипо е още в обора?

— Я зарежи тоя дон Микеле — рече му Чингиалента, — за да ни остави на мира!

— Ама и вие сте ми едни пъзльовци! — изруга Нтони. — Седнали да се страхуват от дон Микеле!

— Тази вечер си пиян! Ама аз мога да ти покажа дали се боя от дон Микеле! След като си продадох мулето, не искам никой да си пъха носа, за да види как си изкарвам хляба! Дявол да го вземе!

Четиримата се долепиха до стената и почнаха да си шушукат, а ромонът на дъжда заглушаваше техния шепот. Но ето че камбаната отмери времето и четиримата млъкнаха и се ослушаха.

— Хайде да влезем при компаре Пицуто — предложи Чингиалента. — Той има право да държи дюкяна си отворен, докогато си иска, без да трябва да пали фенер отвън.

— Тъмно е като в рог! — рече синът на Щурата.

— В това лошо време няма да е зле да пийнем нещо — обади се Роко Спату. — Иначе можем да се пребием в оня пущинак.

Чингиалента замърмори:

— Да не сме тръгнали да си играем на шикалки! Сега ще кажа на майстор Вани да ви направи по една лимонада.

— Не ми трябва лимонада! — кипна Нтони. — Ще видите, че ще се оправя най-добре от всички ви!

Компаре Пицуто не искаше да им отвори по това време и отвърна, че си бил легнал; но понеже те продължаваха да чукат, та имаше опасност да разбудят цялото село и стражата да дойде да си напъха носа в техните работи, той склони и стана да им отвори по долни гащи.

— Абе вие да не сте полудели? Защо чукате така? — скара им се той. — Преди малко оттук мина дон Микеле.

— Срещнахме го. Сега чете молитви със Сантуца.

— Знаеш ли откъде идваше дон Микеле? — рече Пицуто и погледна Нтони. Нтони сви рамене, а Вани, докато се отдръпна, за да им стори път, намигна на Роко и на Чингиалента.

— Бил е при сестрите му — пошушна им той. — Видях го да излиза от тях.

— Дай боже всекиму — отвърна Чингиалента, — ала трябва да кажем на Нтони да заръча на сестра си да задържа дон Микеле цяла нощ, когато имаме работа…

— Какво искате от мен? — запита, фъфлейки, Нтони.

— Нищо. Не е за тази вечер.

— Щом тази вечер няма да правим нищо, защо ме накарахте да изляза от кръчмата, та станах вир-вода? — обади се Роко Спату.

— Ние с компаре Чингиалента си говорехме за една друга работа — отвърна Пицуто и добави: — Идва човекът от града, каза, че стоката щяла да бъде там тази нощ, ама времето е лошо и ще бъде трудно да се разтовари.

— Толкова по-добре, така никой няма да ни забележи.

— Да, ала митничарите имат остър слух; внимавайте, стори ми се, че се навъртаха насам и надничаха в дюкяна.

Всички замълчаха, а компаре Вани отиде да напълни три чаши с мастика.

— Хич не ме е страх от тия митничари! — възкликна Роко Спату, след като си изпи чашата. — Рекат ли да си заврат носа в моите работи, толкоз по-зле за тях; моят нож не вдига толкова шум, колкото техните пищови.

— Ние си изкарваме хляба както можем и не искаме да сторим никому зло! — добави Чингиалента. — От къде на къде ще забраняват на хората да стоварват стоката си, дето си искат?

— Да, ама ония се мотаят като крадци, за да взимат мито за всяка носна кърпа; по тях никой не стреля — обади се Нтони Малаволя. — Знаете ли какво казва дон Джамария? Че не е грях да крадеш от крадците. А тия с ширитите, дето ни смучат кръвчицата, са най-големите обирачи.

— Ще ги направим на кайма! — заключи Роко Спату и очите му заблестяха като на котарак.

Ала щом чу това, синът на Щурата пребледня като мъртвец и остави чашата, без да я допре до устните си.

— Какво, да не си пиян? — запита го Чингиалента.

— Не, не съм пил — отвърна той.

— Я по-добре да излезем навън, на чист въздух. Лека нощ.

— Почакайте! — каза Пицуто, притваряйки вратата. — Няма да ви искам пари за мастиката, аз ви почерпих, нали сме приятели, ала внимавайте! Ако работата мине добре, моята къща е на ваше разположение. Вие знаете, че там, отзад, имам една стая, дето може да побере цял кораб стока; там никой няма да си пъхне носа, защото съм голям приятел с дон Микеле и митничарите. Ала нямам никакво доверие в компаре Пачи крак, защото миналия път ме изигра и закара стоката в къщата на дон Силвестро. Дон Силвестро няма да се задоволи с дела от печалбата, който ще му предложите, под претекст, че може да си загуби службата. А от мене няма за какво да се боите — ще ми платите по съвест. На компаре Пачи крак винаги съм му плащал каквото му се е полагало, черпя го всеки път, когато дойде в дюкяна, бръсна го без пари, ама ще го вземат дяволите! Рече ли да ме изиграе още веднъж, няма да се правя повече на будала, ами ще отида при дон Микеле и ще му разкажа всичко.

— Недейте, компаре Вани! Не бива да казвате на дон Микеле! Виждали ли сте тази вечер Пачи крак?

— Ами! Не се мярна дори на площада; заврял се беше в дрогерията да прави република заедно с дрогериста. Предстои ли такава работа, той гледа да стои колкото се може по-надалеч, та ако се случи нещо, да докаже, че няма нищо общо. Стара лисица, куршумите на митничарите не ще го настигнат никога, ако да е куц като дявола. Виж, утре, ако всичко мине добре, ще дойде да си получи своя дял наготово, ни лук ял, ни лук мирисал. А другите — нека си рискуват кожата.

— Още вали! — обади се Роко Спату. — Цяла нощ ли ще кара така?

— В това лошо време никой няма да дойде на Ротоло — рече синът на Щурата. — Я по-добре да се прибираме!

Нтони, Чингиалента и Роко Спату стояха на прага, дъждът плющеше пред тях като зехтин в тиган; те замълчаха и се заоглеждаха в мрака.

— Ама че си пъзльо! — рече Чингиалента, за да го ободри.

Вани Пицуто затвори внимателно вратата, но преди това им пошепна:

— Разбрахме се, нали? Ако загазите, тази вечер не сте идвали при мен. Почерпих ви, защото сме приятели, ала не сте били у дома. Не ме издавайте, че съм сам като кукувица.

Те си тръгнаха умърлушени под дъжда, вървейки покрай стените.

— Ама и той е една стока! — процеди през зъби Чингиалента. — Седнал да говори против Пачи крак, а разправя, че бил сам като кукувица. Пачи крак поне има жена. И аз съм женен! Ама аз съм от тия, дето трябва да се излагат на куршумите!…

Понеже тъкмо по това време се промъкваха край вратата на братовчедката Ана, Роко Спату се обади, че той пък имал майка, само че тя — блазе й — вече си била легнала да спи.

— Който може да спи, няма да е луд да обикаля в тоя дъжд я! — заключи компаре Чингиалента.

Нтони им направи знак да млъкнат и да завият по пътечката, за да не минават край тяхната къща; Мена или дядо му може да са още будни и да го чакат, та да ги чуят.

— Сестра ти не чака тебе — рече му оня пияница Роко Спату, — ами чака Дон Микеле.

Нтони побесня, закани се да му даде да разбере и напипа ножа в джоба си, а Чингиалента ги запита толкова ли са пияни, та да се сбият за глупости, нали са тръгнали да вършат работа.

Мена наистина чакаше брат си край вратата, с броеница в ръце, а до нея, бледа като платно, бе застанала Лия, ала не й каза какво бе узнала. Ако Нтони, вместо да завие по пътечката, бе продължил по улица Неро, щеше да бъде по-добре за всички. Защото късно вечерта дон Микеле дойде и почука на тяхната врата.

— Кой чука по това време? — запита Лия; тя поръбваше скришом една копринена забрадка, която най-после бе склонила да приеме от дон Микеле.

— Аз съм, дон Микеле. Отворете, имам да ви казвам нещо много важно!

— Няма да отворя, всички са си легнали, а сестра ми е оттатък, зад вратата, чака Нтони.

— И да разбере, че сте ми отворили, сестра ви няма да каже нищо. Става дума за Нтони, много е важно. Не искам брат ви да отиде в затвора. Отворете, че ако ме видят тук, ще ми отиде хлябът.

— Ой, света Богородичке! — занарежда момичето. — Ой, света Богородичке!

— Щом се прибере брат ви, не го пускайте да излиза. Но не му казвайте, че съм идвал. Кажете му, че е по-добре да си стои в къщи! Непременно!

— Ой, света Богородичке! Ой, света Богородичке! — повтаряше Лия с прибрани за молитва ръце.

— Той сега е в кръчмата, ала ще мине от тук. Чакайте го на вратата, за негово добро е.

Лия заплака безгласно, захлупила лицето си с ръце, за да не я чуе сестра й, а дон Микеле стоеше с пистолет на колана и с напъхани в ботушите панталони и я гледаше как плаче.

— Комаре Лия, тази вечер няма кой да се тревожи за мен, няма и кой да плаче за мен, въпреки че и моят живот е в опасност, както и на вашия брат. Ако ми се случи нещо лошо, не забравяйте, че съм дошъл да ви предупредя и че съм рискувал службата си заради вас!

Тогава Лия повдигна глава и го погледна с пълните си със сълзи очи:

— Бог да ви възнагради за тая добрина, дон Микеле!

— Не искам да бъда възнаграден, комаре Лия. Направих го заради вас, защото ви обичам.

— А сега си вървете, защото всички спят! Дон Микеле, за бога, вървете си!

Дон Микеле си тръгна, а тя остана зад вратата и почна да се моли за брат си: молеше бога да го накара да мине край тях.

Ала господ не го прати в къщи. Четиримата — Нтони, Чингиалента, Роко Спату и синът на Щурата, се промъкваха крадешком покрай зидовете по пътечката, а щом излязоха на пущинака, си събуха обущата, после спряха и се заослушваха с тревога, държейки обувките в ръце.

— Не се чува нищо — рече Чингиалента.

Продължаваше да вали, а до тях, тук на пущинака, долиташе само ревът на морето.

— Тъмно е като в рог — обади се Роко Спату. — Как ще намерят Скалата на гълъбите в тая тъмница?

— Те са опитни хора — отвърна Чингиалента. — Познават всяка педя от брега, могат да се оправят и със затворени очи.

— Нищо не чувам! — рече Нтони.

— Прав си! — отговори Чингиалента. — Но трябва отдавна да са дошли.

— Я по-добре да се прибираме — предложи синът на Щурата.

— Ти се наяде и напи, а сега мислиш само как да се прибереш у дома. Ако не млъкнеш, ще те изритам в морето! — заплаши го Чингиалента.

— Не ми се ще да кисна тук цяла нощ, без да свършим никаква работа — измърмори Роко.

— Ей сега ще разберем дали са дошли, или не. — И почнаха да писукат като кукумявки.

— Ако ни чуят митничарите на дон Микеле — обади се Нтони, — ще довтасат веднага, защото кукумявките не излизат в такова време.

— Щом не се обаждат, по-добре да си вървим — изхленчи синът на Щурата.

Четиримата се спогледаха, въпреки че не се виждаха един друг, и се замислиха върху думите на Нтони, внука на бай Нтони.

— Какво ще правим? — обади се отново синът на Щурата.

— Хайде да слезем до шосето — предложи Чингиалента. — Ако не намерим никого, значи, не са дошли.

Докато слизаха към шосето, Нтони се обади:

— Тоя Пачи крак може да ни издаде за чаша вино.

— Нали нямаш чаша пред себе си — каза му Чингиалента, — и ти почна да се страхуваш.

— Кой, аз ли? Дявол да го вземе, ще видите дали се страхувам!

Докато слизаха внимателно по скалите и се придържаха един друг, за да не се пребият, Роко Спату прошепна:

— А оня, Вани Пицуто, дето мърмореше, че Пачи крак печелел наготово, без да си помръдне пръста, и той трябва да си е легнал.

— Добре де — обади се Чингиалента. — Щом се боите за кожата си, трябваше да си останете в къщи и да спите.

Никой не обели нито дума повече, а Нтони, докато опипваше с ръце, за да разбере къде да стъпи, си помисли, че компаре Чингиалента не биваше да говори така, защото в такъв момент всеки ще си спомни за дома си, за постелята си и за Мена, която стои зад вратата и дреме.

Най-сетне оня пияница Роко Спату рече:

— Нашият живот не струва пукната пара!

— Стой! Кой там! — викна някой зад зида край пътя. — Стой! Не мърдай!

— Предадени сме! Предадени сме! — развикаха се те и хукнаха презглава из пущинака, без да гледат къде стъпват.

Ала Нтони, който бе успял да се прехвърли през зида, изведнъж се озова очи в очи с дон Микеле, който стоеше с пистолет в ръка.

— Твойта мама! — изрева Малаволя и измъкна ножа си. — Ще видиш дали се боя от твоя пищов!

Дон Микеле гръмна във въздуха, но се строполи като покосен, защото бе ранен в гърдите. Нтони се опита да избяга, подскачайки като коза, ала митничарите се нахвърлиха отгоре му — в това време стрелбата продължаваше — и го повалиха на земята.

— Божичко! Какво ще прави сега клетата ми майчица! — хленчеше синът на Щурата, докато го връзваха като салам.

— Не ме стягайте толкова, вашата мама! — ревеше Нтони. — Не виждате ли, че не мога да се помръдна?

— Хайде, хайде, Малаволя! Тръгвай! — отвърнаха митничарите. — Видяхме ти най-после сметката! — и го побутваха с дулата на карабините.

Докато го водеха към участъка, овързан като салам, а зад него неколцина митничари носеха на рамене дон Микеле, Нтони се озърташе да разбере къде са Чингиалента и Роко Спату.

„Отърваха се — рече си той — и няма от какво да се боят, също като Вани Пицуто и Пачи крак, дето сега си спят най-спокойно. Само у нас никой не спи, защото са чули пукотевицата.“

Ония клетници наистина не спяха, бяха излезли на улицата, на дъжда, сякаш сърцето им бе подсказало какво е станало; а в това време съседите им се обръщаха на другата страна, прозяваха се и преди да заспят отново, си казваха: „Утре ще разберем какво се е случило.“

По-късно, още щом се зазори, хората почнаха да се трупат край дюкяна на Пицуто — фенерчето още светеше — и разговаряха оживено за нощната пукотевица.

— Сгащили са и контрабандата, и контрабандистите — разправяше Пицуто, — а дон Микеле е ранен с нож.

Хората поглеждаха към вратнята на Малаволя и я сочеха с пръст. По едно време дотича и братовчедката Ана — чорлава, бледа като платно, не знаеше какво да каже. А бай Нтони, сякаш предчувствувайки най-лошото, запита:

— Какво става с Нтони? Къде е?

— Арестували са го нощес за контрабанда заедно със сина на Щурата! — отвърна братовчедката Ана, която беше изгубила и ума и дума. — Убили са дон Микеле!

— Олеле майчице! — викна старецът и се хвана за главата; същото направи и Лия. Бай Нтони продължаваше да се държи за главата и само повтаряше: — Олеле майчице! Олеле майчице!

По-късно пристигна Пачи крак — изглеждаше разстроен, — плесна се по челото и рече:

— Чухте ли, бай Нтони? Ах, какво нещастие! Като узнах, останах като гръмнат.

Комаре Грация, жена му, плачеше най-искрено, клетата, заради тия беди, дето се стоварваха една след друга на главата на Малаволя.

— Какво търсиш тук? — прошепна й Пачи крак и я дръпна към прозореца. — Какво те засяга тая работа? Който се навърта сега около тая къща, ще има да бере ядове с ченгетата.

Затова хората не се и вестяваха пред вратата на Малаволя. Единствена Нунциата, щом научи какво се е случило, заръча на най-голямото си братче да пази другите помоли съседката да наглежда къщата и изтича при комаре Мена, та да си поплачат заедно — нали не беше още поумняла. Другите стояха и наблюдаваха отдалеч или се трупаха като мухи пред участъка, за да видят как изглежда зад решетката Нтони, внукът на бай Нтони, след като е наръгал дон Микеле с нож; или пък хукваха към дюкяна на Пицуто, който продаваше мастика, бръснеше и разправяше с най-големи подробности как е станала цялата работа.

— Будали! — отсече дрогеристът. — Видяхте ли кой загазва? Само будалите!

— Лошо му се пише! — добави дон Силвестро. — Ще откачи до живот като две и две четири.

Дон Джамария му изтърси право в очите:

— Да, ама тия, дето заслужават да отидат в затвора, никой не ги закача!

— Точно така! Никой не ги закача! — отвърна дон Силвестро ни лук ял, ни лук мирисал.

— Настанали са едни времена — добави бай Чипола, позеленял от гняв, — та най-големите крадци могат да ви оберат посред бял ден, на улицата. И се промъкват у дома ви най-нахално, без да разбиват нито врати, нито прозорци.

— И Нтони Малаволя искаше да се промъкне така у дома — добави Кьопчовица, която бе дошла да си преде конопа сред тълпата.

— Нали все това ти казвах, ангеле мой! — обади се мъжът й.

— Я си мълчи, защото не разбираш нищо! Видя ли каква беда щеше да сполети сега дъщеря ми Барбара, ако не си отварях очите!

А дъщеря й Барбара висеше на прозореца, за да види Нтони, внука на бай Нтони, когато стражата го подкара към града.

— Няма и да излезе от затвора — твърдяха всички. — Знаете ли какво пише на полицейското управление в Палермо? „И да бягаш, пак тук ще дойдеш“ и „Точилото яде лошото желязо“. Бедните хорица!

— Никой свестен човек няма да се залови с такава работа — беснееше Осата. — Който си търси белята, получава си заслуженото. Виждате ли кой се занимава с такива работи? Лентяите и непрокопсаниците като Малаволя и сина на Щурата!

Всички се съгласяваха: ама, разбира се, падне ли ти се такъв син, по-добре гръм да го порази. Единствена Щурата бе тръгнала да търси сина си, висеше пред участъка на митничарите, викаше да й го върнат и не искаше да разбере от дума; а когато отиваше да досажда на брат си Оглушката и стоеше по цели часове на стълбата с развявани от вятъра бели коси, вуйчо Разпети й казваше:

— Та и моята къща сега е същинска каторга! Де да бях на мястото на сина ти! Какво искаш от мен! Той и без това не те хранеше!

— Щурата ще спечели от тая работа! — рече дон Силвестро. — Сега под предлог, че няма кой да я издържа, ще я приберат в старопиталището за бедни и ще яде всеки ден месо и макарони. Иначе ще трябва да легне на гърба на общината.

Понеже все повтаряха, че точилото яде лошото желязо, бай Фортунато добави:

— Това е добре дошло и за бай Нтони. Да не мислите, че оня непрокопсаник, внукът му, не му яде парите? Мене питайте какво значи да имаш такъв син! А сега ще го издържа кралят.

Бай Нтони хич и не мислеше да пести парите, които внукът му вече нямаше да яде, ами продължаваше да ги пилее заради него по разни адвокати и писарушки — тия пари, дето им струваха толкова мъки и ги пазеха за къщата с мушмулата.

— Сега не ни трябва къща, нищо не ни трябва! — повтаряше той с пребледняло лице, също като лицето на Нтони, когато го откарваха в града под стража, а цялото село се бе стекло да го види с вързани ръце и вързопчето дрехи под мишница — Мена му ги беше отнесла предната вечер, за да не я видят, и плачеше, та се късаше. Дядото пък отиде да потърси адвоката, оня, бърборкото, защото, като видя как откараха дон Микеле в болницата — прежълтял, с разкопчана куртка, — клетият старец се изплаши и не обръщаше внимание на приказките на адвоката, само и само да развържат ръцете на внука му и да го пуснат да се прибере в къщи; все му се струваше, че след цялата тази дандания Нтони трябва да се прибере в къщи и да остане завинаги при тях, както по времето, когато беше момче.

Дон Силвестро благоволи да го придружи при адвоката, защото твърдеше, че когато някой бъде сполетян от беда като тая, дето се беше случила на Малаволя, човек трябва да помага на ближния си както може, та ако ще и разбойник да е той, и да направи каквото може, за да го измъкне от ръцете на правосъдието — нали затова сме хора и трябва да помагаме на ближния си! След като го изслуша и разбра всичко благодарение на дон Силвестро, адвокатът рече, че делото било интересно, добре, че били дошли при него, иначе на Нтони доживотният затвор му бил вързан в кърпа, и току потриваше ръце. Щом той спомена доживотен затвор, бай Нтони се разтрепера от страх, ала доктор Шипиони го потупа по рамото и го увери: да не му викали доктор, ако не го отървял с четири-пет години затвор.

— Какво каза адвокатът? — запита Мена, щом видя дядо си да се прибира разстроен, и се разплака още преди да чуе отговора.

Дядото скубеше оределите си бели коси, щураше се като луд из къщи и повтаряше:

— Ох, по-добре всички да бяхме умрели!

Пребледняла като платно, Лия втренчваше облещените си очи във всеки, който отвореше уста да каже нещо, но не можеше да проумее нищо. Скоро донесоха призовка за свидетели на Барбара Кьопчовица, на Грация Пачикракова, на дрогериста дон Франко и на всички, които се събираха на приказки на площада или в дюкяна на Пицуто; цялото село се разбуни, хората се трупаха с призовките в ръка и се кълняха, че не знаели нищо, ама нищичко, защото не искаха да си имат разправии с правосъдието. Дявол да ги вземе и Нтони, и близките му, дето искаха да ги забъркат в техните поразии. Кьопчовица крещеше като луда:

— Аз не знам нищо. След вечерня си стоя у дома, не съм като тях, дето скитат да вършат мръсотии или пък стоят на вратата, за да приказват с ченгетата.

— Не желая да си имам разправии с властите! — добавяше дон Франко. — Те знаят, че съм републиканец и само чакат повод, за да ми видят сметката.

Хората си блъскаха главите, за да разберат какво ли биха могли да кажат Кьопчовица и другите, които не бяха видели нищо, защото пукотевицата ги бе разбудила посред нощ, както си спяха в леглата. Ала дон Силвестро потриваше ръце също като адвоката и разправяше, че той знаел защо ги викат като свидетели, че така щяло да бъде по-добре за обвиняемия. Останеше ли свободен, дон Силвестро придружаваше адвоката всеки път, когато той отиваше да посети Нтони Малаволя в затвора; и без това общинският съвет бе престанал да се събира, а маслините бяха прибрани. Бай Нтони също рече на два-три пъти да посети внука си, ала щом се приближеше до ония прозорци с решетките и до войниците, дето ги пазеха с пушки в ръце и проследяваха с поглед кой влиза и излиза, изведнъж му призляваше и не влизаше, ами сядаше на тротоара, сред продавачите на кестени и опунции, и не можеше да повярва, че неговият Нтони се намира там, зад решетките, пазен от войниците. Така дочакваше адвоката, който след разговора си с Нтони излизаше бодър и весел, потривайки ръце; казваше му, че внукът му е добре, дори бил понапълнял. А на стареца му се струваше, че внукът му служи заедно с тия войници.

— Защо не го пуснат? — повтаряше той като папагал или като непослушно дете и искаше да знае дали го държат с вързани ръце.

— Нека си стои там — отвръщаше доктор Шипиони. — За тия работи колкото повече минава времето — толкоз по-добре. Нали ви казах: не му липсва нищо, дебелее като шопар. Всичко е наред. Раната на дон Микеле е почти зараснала и това е добре дошло за нас. Послушайте ме, не се тревожете, върнете се при вашата лодка, оставете на мен.

— Не мога да се върна на лодката, докато Нтони е в затвора, не мога. Появим ли се на улицата, всички ще ни гледат, пък и сега, след като Нтони е в затвора, съвсем съм се объркал.

И пак почваше да повтаря едно и също, а парите се стопяваха, внуците му стояха по цял ден в къщи и не смееха да се покажат на улицата.

Най-сетне дойде денят, в който трябваше да се гледа делото, и ония, които бяха получили призовки за свидетели, трябваше да се явят в съда доброволно, иначе щяха да ги закарат под стража. Дори дон Франко и той отиде, само че се яви на срещата си с правосъдието без своята широкопола черна шапка и бе по-блед и от Нтони Малаволя, който седеше зад решетката като див звяр, заобиколен от карабинери. Дон Франко никога не бе имал вземане-даване с правосъдието, та не му беше никак приятно да се яви пред тая сбирщина от съдии и ченгета, дето ха са рекли, ха са те бутнали зад решетките, също като Нтони Малаволя.

Цялото село бе отишло да види как изглежда зад решетката Нтони, внука на бай Нтони; той седеше между карабинерите жълт като вощеница и не смееше дори да се изсекне, за да не види вперените в него погледи на приятели и познати, и мачкаше шапката си в ръце, докато председателят на съда, в черна мантия и с колосан нагръдник, изреждаше всичките му поразии, без да пропусне нито една — толкова подробно бяха записани на листовете хартия. Там беше и дон Микеле, и той жълт като вощеница; седеше на един стол пред тия фарисеи, които се прозяваха и си вееха с кърпичка. А пък адвокатът разговаряше шепнешком със своя съсед, сякаш цялата тая работа не го засягаше ни най-малко.

— Тоя път — прошепна Кьопчовица на съседката си, като чу какви поразии е извършил Нтони — каторгата му е в кърпа вързана.

Там беше и Сантуца — тя трябваше да разкаже пред съда как Нтони бе прекарал оная вечер, къде бе ходил.

— Виж ти за какво ще питат Сантуца — мърмореше Кьопчовица. — Много ми се ще да чуя какво ще каже, за да скрие собствените си поразии.

— Какво искат от нас? — запита комаре Грация.

— Искат да разберат дали Лия е имала вземане-даване с дон Микеле, та брат й се е опитал да го убие, за да му отмъсти; така каза адвокатът.

— Чума да ви порази! — изсъска дрогеристът и ги изгледа кръвнишки. — Какво, да не искате всички да отидем в затвора? Знайте едно: пред съда трябва да се отрича, ние не знаем нищо.

Комаре Венера се сгуши в наметалото си, ала продължи да мърмори.

— Истината си е истина. Видяла съм ги с очите си, виждало ги е цялото село.

Същият този ден, сутринта, в къщата на Малаволя се бе разиграла истинска трагедия, защото дядото, като разбра, че цялото село е хукнало да гледа как ще съдят Нтони, се накани да хукне с тях; Лия също искаше да отиде, беше просто пощуряла — брадичката й трепереше, тя се щураше из къщи с разчорлена коса, търсеше наметалото си, изглеждаше съсипана, ръцете й трепереха. Ала Мена — и тя бледа като платно — я хвана за ръката и започна да я увещава:

— Не, ти не бива да ходиш там! Не бива! — и повтаряше само това.

А дядото добави, че те трябвало да останат в къщи и да молят Богородица; но вайканиците им се носеха по цялата улица.

Щом пристигна в града и се скри зад един ъгъл, клетият старец видя внука си: водеха го в съда, под стража; тогава краката му се подкосиха, едва успя да се довлече до съда и седна на стълбището, сред потока от хора, които слизаха и се качваха, без да му обръщат никакво внимание. Сетне, като си помисли, че целият този народ е тръгнал да види как ще осъдят внука му, дето стоеше там, пред съдиите, заобиколен от войници, на него му се стори, че го е изоставил насред улицата или сред буря в морето, затова стана, тръгна с тълпата и се надигна на пръсти, ала видя само горния край на решетката, шапките на карабинерите и щиковете, които лъщяха. Навалицата бе толкова голяма, че клетият старец не можа да види внука си, затова продължаваше да мисли, че Нтони пак е станал войник.

В това време адвокатът говореше ли, говореше — същинско кречетало. Не, разправяше той, не е вярно, че Нтони е вършил всички тия поразии. Председателят на съда нарочно се бил ровил толкова, за да вкара в беда един клетник — нали това му е работата. Как може председателят на съда да твърди подобно нещо? Да не би той да е видял лично Нтони Малаволя през нощта, в оная тъмница? Ала в къщата на бедния всеки е прав и бесилото е за клетника. Председателят не беше съгласен с него — гледаше го през очилата си и бе подпрял лакти на книжата. Доктор Шипиони настояваше: къде е тая контрабанда, за която става дума, откога един почтен човек няма право да излезе да се поразтъпче, когато си поиска и където той пожелае, още повече, след като е пийнал, та да му поразмине.

Тогава бай Нтони кимаше с глава и шепнеше: „Да! Да!“ със сълзи на очи; в тоя миг му се дощя да прегърне адвоката, загдето разправяше, че Нтони бил пияница. Той вдигна глава. Ама че го измисли! Само това, дето адвокатът говореше сега, заслужаваше петдесет лири: разправяше, че те искали да го притиснат до стената, че искали да докажат като две и две четири, че са заловили Нтони на местопрестъплението, с нож в ръка, затова били докарали ей там дон Микеле, който бил пребледнял от страх за това, че го ръгнали с нож в корема.

— Кой може да докаже, че го е ръгнал Нтони Малаволя? — викаше адвокатът.

Кой ще го докаже? Ами ако дон Микеле се е намушкал сам, нарочно, за да прати Нтони Малаволя в затвора? Ала той щял да им каже как стои работата! Каква ти контрабанда! Между дон Микеле и Нтони, внукът на бай Нтони, съществувала стара вражда заради някакви женски истории.

Бай Нтони продължаваше да кима с глава: точно така, ако речеха, той бе готов да се закълне дори и пред разпятието; та нали цялото село знаеше историята на Сантуца с дон Микеле, който се пукаше от ревност, след като Сантуца бе харесала Нтони; после той и дон Микеле се бяха срещнали посред нощ, а нали знаете какво става, кога на човек му падне перде пред очите. Адвокатът продължаваше: биха могли да попитат пак и Барбара, и комаре Венера, и колкото си щат още свидетели, че дон Микеле имал вземане-даване с Лия, сестрата на Нтони Малаволя, и се навъртал всяка вечер по улица Неро заради момичето. Видели го и същата нощ, когато го намушкали с нож!

Изведнъж бай Нтони сякаш оглуша, защото ушите му почнаха да бучат — едва сега видя Нтони, който се беше изправил зад решетката, мачкаше шапката си в ръце, насмалко да я разкъса, гледаше като обезумял, искаше да каже нещо и правеше знаци с глава: не, не е вярно! Няколко души изнесоха стареца, мислейки, че му е станало лошо, а карабинерите го сложиха да легне на масата в стаята на свидетелите и му плиснаха вода в лицето. По-късно, когато му помагаха да слезе по стълбата — той едва се държеше на краката си, та го придържаха под мишница, тълпата се изсипа навън и хората си приказваха:

— Осъдиха го на пет години строг тъмничен затвор.

В същия миг Нтони излизаше през другата вратичка, обкръжен от карабинерите, с бледо лице, с белезници на ръцете, същински Христос.

Комаре Грация хукна към селото, пристигна първа с изплезен език, като злокобна птица — нали те първи носят лошата вест. Щом зърна Лия, която чакаше пред вратата ни жива, ни умряла, тя я хвана за ръката и й рече задъхана:

— Какво си сторила, клетнице! В съда казаха, че си имала вземане-даване с дон Микеле и на дядо ти му прилоша!

Лия не каза нищо, сякаш не я и чу или сякаш това хич не я засягаше. Не мръдна от мястото си и я загледа с облещени очи и зяпнала уста. Сетне се смъкна бавно на стола, защото краката й изведнъж престанаха да я държат. След като седя така дълго време, без да се помръдне, без да пророни нито дума, та комаре Грация взе да я плиска с вода по лицето, тя започна да мълви:

— Искам да се махна оттук! Не искам да стоя повече тук!

Сетне стана и почна да повтаря същото пред скрина, пред столовете, като луда, а сестра й ходеше след нея и нареждаше, плачейки:

— Какво ти казвах аз! Какво ти казвах! — и се опитваше да я хване за ръцете.

Привечер, когато докараха дядото с една кола и Мена изтича да го посрещне, защото бе престанала да се срамува от хората, Лия излезе на двора, оттам — на улицата, и наистина се махна, та никой не я видя повече.

XV

Хората разправяха, че Лия била отишла да живее с дон Микеле; нали Малаволя нямало какво повече да губят, а дон Микеле щял поне да я храни. Бай Нтони заприлича на същинско плашило, обикаляше из селото превит на две, със сгърчено лице, и току изтърсваше ни в клин, ни в ръкав по някоя поговорка: „На паднало дърво — секира!“ — „Паднеш ли във водата, щеш не щеш — ще се намокриш.“ — „Дръгливият кон — мухи да го ядат!“ Когато го питаха защо не стои на едно място, той отвръщаше, че гладен вълк и сред село влиза и че гладно магаре не брои ударите; ала след като бе изпаднал, никой него зачиташе. Всички му възразяваха, всички го питаха какво чака, като се е облегнал там, под камбанарията, та приличал на вуйчо Разпети, когато се подпирал на изтеглените на брега лодки и чакал някой да му поиска пари назаем; какво, да не би да чака гемията на бай Чипола? Бай Нтони отвръщаше, че чакал да дойде да го прибере смъртта, ала тя все не идвала, защото патилата на клетника нямат край. В къщи бяха престанали да говорят за Лия, не я споменаваше вече и Света Агата; щом й домъчнееше и останеше сама в къщи, тя отиваше да се наплаче пред леглото на майка си. Сега къщата изглеждаше от голяма по-голяма, та им се струваше, че се губят из нея. Парите отидоха за Нтони; Алеси работеше навън, където свари, за да си изкарва хляба, а Нунциата им помагаше и идваше да накладе огъня привечер, когато Мена отиваше да прибере дядо си и го водеше за ръка като малко дете, защото, паднеше ли здрач, той не виждаше, също като кокошките.

Дон Силвестро и другите от селото разправяха, че нямало да е зле Алеси да прати дядо си в старопиталището, след като не бил годен вече за нищо; ала тоя клетник се боеше най-много от това. Всеки път, когато Мена го улавяше за ръка и го повеждаше, за да стои на припек и да чака по дял ден смъртта, той си мислеше, че го водят в старопиталището — толкова бе оглупял — и мърмореше:

— Кога най-сетне ще дойде тая смърт! — та някои му се подиграваха и го питаха дали знае докъде е стигнала.

Алеси се прибираше в събота, сядаше до него и му броеше парите, които бе припечелил през седмицата, сякаш дядо му още можеше да разсъждава. Той продължаваше да кима с глава и се налагаше Алеси да скрие кесийката с парите под дюшека, а за да го зарадва, му разправяше, че още малко — най-много след година-две — пак щели да успеят да съберат парите за къщата с мушмулата.

Ала старецът клатеше упорито глава и отвръщаше, че сега нямали нужда от тая къща, че след като родът Малаволя се пръснал насам-натам, щяло да е по-добре, ако изобщо го нямало на тоя свят.

Веднъж, когато в къщи нямаше никой, той повика Нунциата настрана, под бадема, като че искаше да й каже нещо много важно; мърдаше устни, без да проговори, сякаш търсеше думите, и се оглеждаше.

— Вярно ли е онова, дето се разправя за Лия? — промълви най-сетне той.

— Не! — отвърна Нунциата и се прекръсти. — Не! Не е вярно! Кълна се в Богородицата от Онина!

Той наведе глада и рече:

— Тогава защо избяга? Защо избяга? — И тръгна да я търси из къщи, като се преструваше, че си търси шапката, опипваше леглото и скрина, сядаше край стана и мълчеше. Най-сетне запита: — Знаеш ли къде е отишла? Знаеш ли?

Но на Мена не каза нищо. Нунциата наистина не знаеше, никой от селото не знаеше къде е отишла.

Една вечер на улица Неро пристигна с каручката си Алфио Моска; сега тя бе запрегната с муле, ала заради него в Бикока той бе хванал малария, за малко да умре, затова лицето му беше толкова жълто, а коремът му приличаше на мях; в замяна на това мулето беше охранено, с лъскав косъм.

— Помните ли, като заминавах за Бикока? — запита ги той. — Тогава живеехте още в къщата с мушмулата, какво да се прави — всеки с късмета си.

Тоя път не можаха да го почерпят дори с чаша вино за добре дошъл. Компаре Алфио знаеше къде се намира Лия; беше я видял с очите си, все едно, че бе видял комаре Мена от времето, когато разговаряха от прозорците. Затова оглеждаше покъщнината и стените, сякаш на корема му тежеше каручката с целия си товар; сетне, без да продума нищо, седна край масата, на която нямаше нищо и на която вече никой не сядаше да вечеря.

— Ще си отида — повтаряше той, като видя, че всички мълчат. — Напуснеш ли веднъж селото си, по-добре не се връщай, защото, докато си далеч, всичко се променя, пък и започват да те гледат с друго око, та ти се струва, че и ти си станал чужд човек.

Мена не каза нищо, а Алеси му разказа, че като посъберял малко пари, щял да се ожени за Нунциата; Алфио отвърна, че нямало да направи зле, особено ако Нунциата си има малко парици — тя е добро момиче, знае я цялото село. Ето как и роднините забравят тия, дето са си отишли; всеки човек на тоя свят се ражда, за да тегли хомота, дето му е отреден от бога, също като магарето на компаре Алфио, а то кой знае какво правеше сега, като бе попаднало при чужди хора.

Братчетата й бяха почнали да изкарват по някоя и друга пара, та Нунциата бе успяла да си посъбере чеиз, ала не искаше да купува нито накити, нито хубаво бельо, защото — твърдеше тя — те са за богатите, пък и тя имала още да расте, затова нямало смисъл да си прави хубаво бельо.

Бе израснала висока и стройна като фиданка, с черни коси, а очите й гледаха толкова кротко, че като седнеше пред вратата, сред ония хлапетии, на човек му се струваше, че момичето продължава да мисли за оня ден, когато баща им ги заряза и я остави да се оправя сама и тя трябваше да се блъска самичка с тия братчета, дето не се отделяха от фустата й. Понеже знаеха как бе успяла да оправи и себе си, и братчетата си, въпреки че бе такава тънка и слабичка като фиданка, всички я поздравяваха и се отбиваха на драго сърце да си поприказват с нея.

— Сега имаме пари — рече тя на компаре Алфио, когото познаваше толкова отдавна, че го смяташе, кажи-речи, роднина. — По задушница брат ми ще отиде ратай при масаро Филипо, а по-малкият ще заеме мястото му при бай Чипола. Като наредя и Тури, ще се омъжа, ала ще трябва да почакам да стана пълнолетна, пък и баща ми да си даде съгласието.

— Ами! Много се сеща баща ти за теб! — рече Алфио.

— Ако се върне сега — отвърна Нунциата спокойно с нежния си глас, както седеше с ръце на коленете, — ще остане при нас, защото имаме пари.

Тогава компаре Алфио отиде при Алеси и му рече, че няма да сбърка, ако вземе Нунциата, още повече, че си имала и малко пари.

— Ще откупим къщата с мушмулата — добави Алеси, — ще приберем и дядо. Като се върнат другите, и за тях ще се намери място; ако си дойде бащата на Нунциата, ще приберем и него.

Никой не спомена Лия, ала докато седяха с ръце на коленете и гледаха свещта, и тримата мислеха за нея.

Най-сетне компаре Моска стана, защото мулето му бе почнало да тръска глава и звънчетата му задрънчаха, сякаш и то познаваше тая, която компаре Алфио бе срещнал на пътя и която никой не чакаше в къщата с мушмулата.

А вуйчо Разпети чакаше вече доста отдавна Малаволя да му се обадят за къщата с мушмулата, защото никой не я искаше, като че ли беше прокълната, та чисто и просто му тежеше; затова, щом научи, че се е върнал компаре Алфио Моска, когото искаше да накара да пребият от бой, когато го ревнуваше заради Осата, той отиде при него и го помоли да се застъпи пред Малаволя да сключат сделката. Сега, срещнеше ли го на улицата, бързаше да го поздрави, дори се опита да прати при него и Осата да му поговори за същата работа, та, дай боже, покрай това да си спомнят за старата любов и компаре Алфио да смъкне тоя кръст от гърба му. Ала оная кучка Осата не искаше да чуе нито за компаре Алфио, нито за никого, защото си имаше съпруг, въртеше цяла къща и не беше съгласна да смени мъжа си дори с Виктор Емануил, ако ще с остен да я карат.

— Ама и аз имам един късмет! — оплакваше се вуйчо Разпети; той изливаше болката си пред компаре Алфио, удряйки се с юмруци по гърдите като на изповед, загдето на времето си бил наумил да плати на някого десет лири, за да го пребие от бой.

— Ех, компаре Алфио! Да знаете каква напаст сполетя моята къща! Не мога да спя, не мога да сложа залък в устата си и само се топя от яд, нали цял живот съм се претрепвал от работа, отделял съм от залъка си, събирал съм пара по пара, а сега не съм господар дори на една педя от имота си. Сега с него се разпорежда оная усойница, прави каквото си ще, а аз не мога да се отърва от нея дори с помощта на съдията, защото и сатаната да дойде, пак няма да успее да я въведе в изкушение. Толкова ме обича, ще се отърва от нея едва като пукна, ако, разбира се, не се помина скоропостижно от мъка!

— Тъкмо разправях на компаре Алфио — продължи вуйчо Разпети, обръщайки се към бай Чипола, като го видя да идва при тях; откакто оная, другата оса, Зурлата, се беше настанила у дома му, бай Чипола се въртеше по площада като касапско куче, — че не можем дори в собствения си дом да седим, за да не пукнем от яд! Ония никаквици ни изгониха от къщите ни, както поровете гонят зайците. Жените са създадени, за да ни наказват за нашите грехове. Без тях щеше да е по-добре. Кой е мислил, че ще стане така, а, бай Фортунато? Ех, как само си живеехме мирно и кротко! Ама на, живот! Едни са хукнали да се женят, а тия, дето са се задомили, гледат как да се отърват.

Бай Фортунато се позамисли, потърка брадичката си и рече:

— Женитбата е като капан за мишки: тия, дето са се хванали, искат да се измъкнат, а другите обикалят отвън и гледат да попаднат вътре.

— Аз пък мисля, че са си изгубили ума! Ето на, вижте дон Силвестро. Какво му липсва? Ама разправят, че си бил наумил да накара Барбара сама да му падне в ръцете; и ако комаре Венера не намери нещо по-добро, ще трябва да даде дъщеря си на него.

Бай Чипола продължи да търка брадичката си и замълча.

— Компаре Алфио — добави Оглушката, — я ми помогнете да сключа оная сделка за къщата с Малаволя, докато не са похарчили парите; ще ви платя за услугата колкото да си купите едни обувки.

Компаре Алфио отиде да говори с Малаволя, ала бай Нтони поклати глава — не, та не.

— За какво ни е къща? Мена няма да може да се задоми, пък и кой остана от нашето семейство? Аз кретам все още, защото неволите на клетника нямат край. Ала щом склопя очи, Алеси ще се ожени за Нунциата и ще се махне от селото.

Бай Нтони също беше пътник. Прекарваше повечето време в постелята, като рак под камъните, и само се вайкаше.

— За какво ли живея на тоя свят? — хленчеше той и все мислеше, че яде наготово чорбата, която му даваха.

Алеси и Мена гледаха да го успокоят, ала напразно. Той отвръщаше, че покрай него си губели надницата, че бил излишно гърло в къщи, искаше да му броят парите, дето бяха скрити под дюшека, и щом забележеше, че се стопяват малко по малко, почваше да мърмори:

— Ако ме нямаше, не щяхте поне да имате толкова разноски. За какво съм ви тук? По-добре да свърша.

Дон Чичо, който се отбиваше да го преглежда, твърдеше, че е по-добре да го откарат в болницата, защото тук, в къщи, измъчва безполезно и себе си, и близките си. В това време клетият старец следеше с угасналите си очи какво приказват и се боеше да не го пратят в старопиталището. Алеси не искаше и да чуе за болницата, казваше, че докато има хляб за тях, ще има и за него; Мена също не беше съгласна и когато не трябваше да ходи на пералището и времето беше хубаво, извеждаше дядо си на припек, сядаше до него с хурката да преде и му разказваше приказки като на малко дете. За да го поободри, тя му разправяше какво ще направят още, като се позамогнат; казваше му, че по Свети Себастиан щели да купят едно теленце, тя можела да му събира трева и храна за през зимата, а през май щели да го продадат и да спечелят нещо отгоре; показваше му пиленцата от полозите, които беше заложила — те писукаха около тях на слънцето и ровеха из прахоляка по улицата. С парите от пиленцата щели да купят и едно прасе, за да не отиват на вятъра корите от опунциите и помията от яденето, и на края на годината щяло да бъде все едно, че са спестили пари в касичката. Опрял ръце на бастуна, старецът гледаше пиленцата и кимаше с глава. Клетият човечец слушаше толкова внимателно, та успяваше дори да каже, че ако живеели в къщата с мушмулата, можели да отглеждат прасето в двора, после щели да го продадат на компаре Назо и да спечелят добри пари. В къщата с мушмулата имаше и обор за теленцето, и навес за фуража, и всичко каквото трябва; докато седеше, подпрял брадичка на бастуна, и въртеше наоколо угасналия си поглед, той си припомняше малко по малко всичко. После питаше шепнешком внучката си:

— Какво каза дон Чичо за болницата?

Мена почваше да му се кара като на малко дете и отвръщаше:

— Защо мислите за тия неща?

Той млъкваше, изслушваше я кротко и отново повтаряше:

— Не ме пращайте в болницата, не съм свикнал.

Най-сетне легна и не стана; дон Чичо каза, че това било краят и че той нямало за какво повече да идва; че дядото можел да лежи така още дълго време, а Алеси, Мена и Нунциата трябвало да си губят времето да го гледат, иначе, ако го оставят сам и забравят вратата отворена, свинете ще го изядат.

Бай Нтони разбираше много добре какво приказваха, защото ги оглеждаше един по един с такъв жален поглед — да ти скъса сърцето; когато лекарят си тръгна и се спря да поговори на вратата с Мена, която плачеше, и с Алеси, който тупаше с крак и казваше „не“, дядото направи знак на Нунциата да се приближи до постелята и й прошепна:

— Я по-добре ме откарайте в болницата; ако продължавам да лежа тук, ще трябва да харчите за мен всичко, което изкарате през седмицата. Изпрати ме в болницата, когато Алеси и Мена няма да са у дома. Те няма да го сторят, защото имат добро сърце, нали са от рода Малаволя. Заради мен ще похарчите парите за къщата, а лекарят каза, че може да лежа още дълго време. За какво съм ви тук. Но не бих искал да лежа много там, в болницата.

Нунциата се разплака, тя също не беше съгласна. Ала всички съседи почнаха да ги одумват, че нямали хляб да ядат, а искали да се големеят; срамували се да пратят дядо си в болницата, докато някои техни близки били един тук, друг — не знам къде си, и то къде!

А Сантуца целуваше медальона на гърдите си и благодареше на Богородица, че я опазила да не пропадне като сестрата на Света Агата и много други жени.

— Да пратят стареца в болницата, че да не се измъчва като в чистилището още преди да е умрял — разправяше Сантуца. Тя поне не лишавала баща си от нищо, след като ослепял, ето на, държала го на вратата на кръчмата.

— Та той ви и помага! — добавяше Пачи крак. — Вярно, инвалид е, ама цена няма! Сляп, целият е гърчав, но е само за пред вратата на кръчмата! Молете се на Богородица да ви го поживи сто години. Нали не харчите нищо за него!

Сантуца имаше защо да целува медальона си: никой не можеше да каже за нея нищо лошо; откакто дон Микеле си отиде, масаро Филипо също престана да й се обажда, затова хората разправяха, че той не можел да диша без подкрепата на дон Микеле. Сега от време на време пред кръчмата идваше жената на Чингиалента, опираше ръце на кръста и почваше да крещи, че Сантуца й била отнела мъжа; затова, щом се прибереше в къщи, той пък почваше да я налага с поводите на юлара — нали след като продаде мулето си, не знаеше какво да прави с тоя юлар, — та нощем съседите им не можеха да мигнат от техните разправии.

— Виж, това не е хубаво — разправяше дон Силвестро. — Юларът си е за мулето. Компаре Чингиалента е грубиянин.

Той говореше така в присъствието на комаре Венера Кьопчовица, която бе почнала да се държи малко по-любезно с него, след като казармата прибираше младите момци от селото.

— Всеки си знае какво му е на главата — отвръщаше Кьопчовица. — Ако приказвате тия неща заради това, дето дрънкат злите езици — че съм посягала на мъжа си, ще ви кажа, че имате много здраве, ако и да сте учен човек. Пък и всеки може да прави у дома си каквото си ще. У нас каквото каже мъжът ми, това става.

— Нека си приказват! — викаше мъжът й. — Ама да знаят, че ако някой ме пипне, ще му дам да разбере!

Сега Кьопчовица разправяше, че у тяхната къща се разпореждал мъжът й, че той можел да задоми Барбара за когото си ще; и щом искал да я даде на дон Силвестро, това значело, че му я е обещал, че се е примирил; а когато се примирявал с нещо, той ставал по-послушен и от вол.

— Разбира се — отсичаше дон Франко, като развяваше брадата си, как няма да се примири, нали и дон Силвестро е от тия, дето са на власт.

Откакто бе ходил в съда между всички ония копои, дон Франко освирепя още повече и се кълнеше, че нямало да отиде там втори път, та ако ще да го карат под стража. А когато дон Джамария повишаваше глас и почваше да спори, той се надигаше на късите си крачета, почервеняваше като домат, разперваше ръце, аха да му избоде очите, и го подгонваше към задната част на дрогерията.

— Правите го нарочно, за да ме компрометирате! — викаше му той с пяна на устата.

Ако пък двама души почнеха да се карат на площада, той бързаше да затвори вратата, за да не го викат после за свидетел. Дон Джамария ликуваше; тоя злобник беше смел като лъв, защото носеше расо; говореше против правителството, ала всеки ден пъхаше по една лира в джоба си и разправяше, че те си го били заслужили това правителство; нали направили революция, та сега били дошли разни чужди хора да им крадат и жените, и парите. Той си знаеше кого има пред вид, защото беше пожълтял от злоба, а дона Розолина се бе стопила от яд, особено след като дон Микеле си отиде и излязоха наяве всичките мръсотии на оня другия. Сега тя тичаше да слуша литургия и да се изповядва, където й скимне — в Онина, в Ачи Кастело, и бе зарязала доматените и рибни консерви, за да се отдаде на бога.

Тогава дон Франко се надигаше на пръсти, хилеше се, кудкудякайки също като дон Силвестро, и разтваряше широко вратата — нали за това нямаше опасност да попадне в затвора; после добавяше, че докато имало свещеници, нищо нямало да се промени, та затова трябвало всичко да се прочисти из основи — както го разбирал той, — и сечеше въздуха с ръка.

— Аз бих ги изгорил всички на кладата! — отвръщаше дон Джамария, който, разбира се, знаеше кого има пред вид.

Дрогеристът бе престанал да държи речи; дойдеше ли дон Силвестро, той почваше да бърка мехлеми в хаванчето, за да не се компрометира. Нали човек трябва да се пази от всички, дето си имат вземане-даване с правителството и ядат хляба на краля. Отпускаше се единствено пред дон Джамария и дон Чичо, лекаря, когато той връзваше магарето си пред дрогерията, за да отиде да прегледа бай Нтони; но дон Чичо не пишеше вече рецепти, защото твърдеше, че нямало смисъл, пък и ония клетници нямали излишни пари да ги хвърлят на вятъра.

— Добре де, тогава защо не го закарат в болницата — викаха другите, — защо го държат в къщи да го ядат бълхите?

Лекарят продължаваше да разправя, че идвал за тоя, що духа, че пътувал напразно; и всеки път, когато заварваше край постелята на болния съседките — комаре Пачикракова, братовчедката Ана или Нунциата, повтаряше, че така само щели да го ядат бълхите, че нямало смисъл. Бай Нтони не смееше да гъкне, лежеше пребледнял и отпаднал. И тъй като съседките си бърбореха непрекъснато, а Нунциата бе капнала от умора, един ден, когато Алеси не беше в къщи, старецът най-сетне й каза:

— Извикай компаре Моска; той ще направи тая добрина да ме откара с каручката си до болницата.

И така, бай Нтони тръгна към болницата с каруцата на Алфио Моска, който го бе сложил вътре с дюшека и възглавницата; докато го извеждаха от къщи и го придържаха под мишница, клетият болник мълчаливо оглеждаше всичко; Алеси бе отишъл в Рипосто, а за Мена измислиха някакъв предлог, за да я отпратят от къщи, иначе нямаше да го пуснат да замине. Като минаваха по улица Неро и край къщата с мушмулата, като прекосяваха площада, бай Нтони продължаваше да върти очи на всички страни, за да запечата всяко нещо в паметта си. Алфио вървеше от едната страна и водеше мулето, а Нунциата, която беше заръчала на Тури да наглежда телето, пуйките и квачките, вървеше от другата страна и носеше вързопа с ризите. Щом зърнаха каруцата, всички наизлязоха пред вратните си да гледат; дон Силвестро рече, че били постъпили добре, и без това общината давала своята лепта за болницата; а ако дон Силвестро не беше там, дон Франко щеше пак да изтърси нещо, защото то му беше готово в главата и на устата.

— Клетият, поне ще си поживее на спокойствие — заключи вуйчо Разпети.

— Нуждата закон изменя — отвърна бай Чипола, а Сантуца прочете една молитва за клетия старец. Единствени братовчедката Ана и комаре Грация Пачикракова бършеха очи с престилките, докато каруцата вървеше бавно, подскачайки по камъните. Ала компаре Тино сряза жена си:

— Какво си се разциврила? Да не би да съм умрял аз? Какво те засяга тебе тази работа?

Докато водеше мулето за поводите, компаре Алфио разказа на Нунциата как и къде бе видял Лия, която досущ приличала на сестра си; и сякаш още не можеше да повярва, че я е видял с очите си, та чак гласът му пресекваше от вълнение, докато говореше, за да не скучаят по дългия прашен път.

— Ех, Нунциата! Кой можеше да каже, че ще стане така, на времето, когато си говорехме от врата на врата, луната грееше, а съседите около нас разговаряха, станът на Света Агата тракаше по цял ден, а кокошките я познаваха още щом отвореше вратата; Дългата излизаше на двора и я викаше — и аз чувах всичко, сякаш това ставаше у дома! Клетата Маруца! Ето на, вече си имам и муле, и всичко, каквото желаех — ако тогава беше слязъл ангел от небето да ми го каже, нямаше да му повярвам, — но сега си спомням все за ония вечери, когато чувах гласовете ви, докато прибирах магарето и гледах светлината в къщата с мушмулата, дето сега е заключена; като се върнах, не намерих нищо от това, което оставих, пък и комаре Мена ми се стори съвсем променена. Когато човек напусне селото си, по-добре изобщо да не се връща. Виждаш ли, сега мисля и за клетото си магаре, дето работи толкова време с мен, и при дъжд, и при слънце пристъпяше все с наведена глава и с клепнали уши. А сега кой знае накъде го гонят, какви ли товари кара, по кои ли пътища върви с още по-клепнали уши, защото и то, клетото добиче, остарява и почва да души земята, която ще прибере и него.

Бай Нтони лежеше на дюшека и не чуваше нищо; на колата бяха поставили пръти, а връз тях бяха опънали една покривка, та изглеждаше, че карат мъртвец.

— За него е по-добре да не чува нищо — продължи компаре Алфио. — Той вече узна какво е направил Нтони и доста се измъчи, а един ден щеше да се мъчи и заради Лия.

— Когато оставахме само двамата, често ме питаше за нея — рече Нунциата. — Искаше да знае къде е отишла.

— Тя последва брат си. Ние, клетниците, сме като овцете, вървим след другите като слепци. Ала ти не казвай на Света Агата къде съм срещнал Лия, това може да я съсипе; не казвай, и на никого от селото. Сигурен съм, че като минавах край вратата, тя ме позна, защото пребледня, после пламна като божур, пък аз шибнах мулето, за да отмина по-бързо; уверен съм, че тая клетница би предпочела мулето да я прегази и да я натоваря на колата така, както караме сега дядо й. Семейство Малаволя вече не съществува, ти и Алеси ще трябва да го създадете отново.

— Събрахме парите за имота, на празника на свети Йоан ще продадем и телето.

— Умно сте решили! Ще сложите парите настрана и няма защо да се боите, че ще изгубите, ако телето, недай си боже, вземе да умре. Ето че стигнахме крайните къщи на града; ако не искаш да идваш до болницата, почакай ме тук.

— Не, и аз ще дойда; искам да видя къде ще го сложат, пък и той ще ме гледа до последния миг.

Бай Нтони наистина можа да я гледа до последния миг; когато Нунциата и Алфио си тръгнаха, пристъпяйки тихо, на пръсти, защото тая голяма зала приличаше на църква, той ги изпроводи с поглед, сетне се обърна на другата страна и вече не се помръдна.

Компаре Алфио и Нунциата се качиха в каруцата, свиха дюшека и покривката и тръгнаха обратно по дългия прашен път.

Като завари постелята на дядо си празна и видя, че донесоха дюшека му навит на руло, Алеси почна да си скубе косата и да удря главата си с юмруци; после се скара на Мена, сякаш тя бе пратила дядото в болницата. А компаре Алфио му каза:

— Няма как, семейство Малаволя се разпадна, вие двамата трябва да го създадете отново.

Той настояваше да пресметнат парите и това, дето щяха да спечелят от продажбата на телето, повтаряше всичко онова, за което бяха говорили с момичето на връщане от града; но Алеси и Мена хич и не искаха да го слушат; те седяха на прага на къщата, в която бяха останали наистина съвсем сами, подпрели глава с ръце, с блуждаещи, зачервени от плач очи. Компаре Алфио се опита да ги утеши, като им припомняше как изглеждаше по-рано къщата с мушмулата, когато си приказваха врата срещу врата на лунната светлина, когато станът на Света Агата тракаше по цял ден, кокошките кудкудякаха, а гласът на Дългата, която винаги намираше с какво да се занимава, ехтеше по двора. Ала сега всичко се бе изменило, затова, напусне ли човек селото, по-добре изобщо да не се връща, защото дори и улицата не изглеждаше същата, откакто Зурлата бе престанала да снове из нея, а и дон Силвестро и той не се вестяваше — нали чакаше Кьопчовица да му падне сама в ръцете; вуйчо Разпети пък се беше затворил у дома си, за да пази имота си и да се кара с Осата; дори споровете в дрогерията бяха постихнали, след като дон Франко се бе изправил лице срещу лице с правосъдието, та сега се свиваше в някой ъгъл да си чете вестника и чукаше по цял ден в хаванчето, за да му минава времето. Откакто го бяха налегнали грижи, и бай Чипола бе престанал да търка стълбището пред църквата.

Не щеш ли, един ден се разчу, че бай Фортунато щял да се задомява, та Зурлата да не му яде имота напук на него; затова бил престанал да търка стълбището пред църквата; щял да се жени за Кьопчовица.

— А ми разправяше, че женитбата била капан за мишки! — негодуваше вуйчо Разпети. — Иди сега, че вярвай на мъжете, ако си нямаш работа!

Завистливите момичета подмятаха, че Барбара щяла да се омъжи за дядо си. Ала разумните мъже като Пепи Назо, Пачи крак, та дори и дон Франко мърмореха:

— Това е работа на комаре Венера, тя изигра дон Силвестро; това е голям шамар за него и той ще трябва да си отиде от селото. Чужд човек ли е, вън! Пришълците никога не са могли да пуснат корен сред нас. Дон Силвестро не ще посмее да се заяде с бай Чипола.

— Какво си въобразяваше пък той? — беснееше комаре Венера с ръце на кръста. — Че ще се възползува от липсата на млади мъже, за да ми вземе дъщерята, нали? Тоя път ще стане каквото река аз! А на мъжа си му дадох да разбере! Всяка жаба да си знае гьола, аз не искам у дома си чужд човек. Едно време, докато още не се бяха навъдили тия чужди хора, дето сега ви броят и залъците в устата, като дон Силвестро, или чукат в хаванчето листи от слез и се угояват на наш гръб, всички си живеехме по-добре. Всички се познаваха, всеки знаеше какво прави другият, какво бяха вършили и баща му, и дядо му, знаеше се дори кой какво яде; тръгнеше ли някой по улицата, всички знаеха накъде се е запътил, нивите минаваха от баща на син, дори и рибата не се оставяше да я ловят случайни хора. Тогава хората не се пръскаха насам-натам и не отиваха да мрат по болниците.

Понеже всички бяха тръгнали да се женят, Алфио Моска реши да вземе комаре Мена; след като семейство Малаволя се беше разпаднало, никой нямаше да я поиска, а компаре Алфио беше добра партия за нея — имаше си дори и муле. Един неделен ден, докато седеше до нея, пред къщата, той премисляше всички тия доводи, за да събере смелост; двамата се бяха облегнали на зида и за да им минава по-бързо времето, той късаше листенца от живия плет, а тя гледаше минувачите — нали беше неделя, трябваше да се забавляват по някакъв начин.

— Комаре Мена — престраши се най-сетне той, — ако все още сте съгласна да ме вземете, аз съм тук.

Клетата Мена дори не поруменя, като разбра, че по времето, когато се канеха да я задомяват за Брази Чипола, компаре Алфио бе успял да отгатне, че тя искаше него; ала това вече й се струваше отдавна минало, пък и тя не беше същата както по-рано.

— Остарях, остарях, компаре Алфио — отвърна тя, — затова няма да се омъжвам.

— Щом вие сте остарели, какво да кажа аз, нали по времето, когато си приказвахме от прозореца, бях няколко години по-възрастен от вас; все ми се струва, че е било вчера, толкова ми се е запечатило в сърцето. Оттогава комай има повече от осем години. Пък и след като брат ви Алеси се ожени, ще останете на улицата.

Мена сви рамене, защото бе свикнала да се подчинява на божията воля, също като братовчедката Ана; тогава компаре Алфио продължи:

— Комаре Мена, щом е така, значи, не ме обичате; простете ми, задето ви казах, че искам да ми станете жена. Знам, че сте се родили в заможно семейство, че сте дете на господари, ала сега си нямате нищичко и като се ожени брат ви, ще останете на улицата. Комаре Мена, аз имам муле, имам и каруца, така че никога не ще останете гладна. Простете ми за това, което ви казах!

— Не, компаре Алфио, вие не сте ме обидили! Ако близките ми бяха дали съгласието си, аз щях да кажа „да“ и тогава когато имахме „Провиденца“ и къщата с мушмулата; бог ми е свидетел как ми се късаше сърцето, когато заминавахте за Бикока с магарешката си каручка, та и днес още виждам и фенера в обора, и вас, като товарехте цялата си покъщнина на каручката в двора; спомняте ли си?

— Как да не помня! Щом е така, щом вие си нямате нищо, а аз имам муле вместо магарето, и щом вашите близки няма как да кажат „не“, защо не се съгласите да ми станете жена?

— Вече не съм за женене — повтори Мена, наведе глава и започна и тя да къса листенца от живия плет. — Сега съм на двайсет и шест години, минало ми е времето.

— Не, това не може да бъде причина да ми откажете — повтори компаре Алфио и също наведе глава. — Вие не искате да ми кажете причината!

Двамата млъкнаха и продължиха да късат листенца, без да се погледнат. После той стана и си тръгна, прегърбен, с наведена глава. Мена го проследи с очи, докато той се скри, сетне втренчи поглед в отсрещната стена и въздъхна.

Както го посъветва Алфио Моска, Алеси се ожени за Нунциата и откупи къщата с мушмулата.

— Аз не съм вече за женене — каза Мена на брат си. — Ожени се ти, време ти е.

А тя се прибра на тавана в къщата с мушмулата като стара тенджера, примири се и зачака Нунциата да роди, за да се грижи за децата й. Сега си имаха и кокошки в кокошарника, и теле в обора, и дърва и фураж под навеса; окачиха и мрежите и сечивата, нареди се всичко, както бе казал бай Нтони; Нунциата бе насадила в градината зеле с нейните нежни ръце, толкова нежни, та човек не можеше да се начуди как са успели да избелят сума ти платно и как тя е могла да народи тия дебели, червендалести малчугани, които Мена носеше на ръце край къщи, сякаш им беше майка.

Видеше ли я да минава, компаре Алфио Моска поклащаше глава, обръщаше се на другата страна и се сгърбваше още повече.

— Ех, не сметнахте, че съм достоен за такава чест! — рече й най-сетне той, когато не можа повече да се сдържи и сърцето му се късаше от мъка. — Види се, не съм заслужавал да ми кажете „да“.

— Не, компаре Алфио! — отвърна Мена, а сълзите напираха в очите й. — Кълна се в тая невинна рожба, дето е в ръцете ми! Не е заради това. Ала аз не мога да се омъжа.

— Защо не можете да се омъжите, комаре Мена?

— Не! Не! — повтаряше комаре Мена, насмалко да се разридае. — Не ме питайте! Не ме карайте да ви отговоря, компаре Алфио! Река ли да се задомя, хората ще си спомнят за сестра ми, за Лия, а след всичко онова, дето стана, никой не ще посмее да вземе една Малаволя. Пръв вие ще се каете. Зарежете ме, аз не мога да се омъжа, не мислете повече за мен.

— Така е, комаре Мена! — отвърна компаре Моска. — Не бях помислил за това. Проклета да е тая наша орисия, дето ни отреди толкова беди!

Компаре Алфио се примири, а Мена продължи да носи на ръце своите племенничета, сякаш и тя се беше примирила и току почистваше тавана, за да е готов, като се върнат другите, нали и те се бяха родили в тая къща.

— Като че ли са се завтекли да се връщат! — разправяше Пачи крак.

Защото бай Нтони бе предприел онова далечно пътешествие, което води по-далеч от Триест и Александрия и от което никой не се завръща; споменяха ли името му, докато си почиваха под сянката на мушмулата, с паници на коленете, и пресмятаха колко са изкарали през седмицата и обсъждаха какво да правят занапред, разговорът изведнъж секваше, защото на всички им се струваше, че виждат отново клетия старец така, както го бяха видели последния път, отивайки да го навестят в онова голямо помещение с дългите редици легла; дядото ги чакаше изтерзан от мъка, вперил поглед във вратата, въпреки че почти не виждаше; опипваше ги един по един, за да се увери, че наистина са те, ала не каза нито дума, макар и да си личеше по лицето му, че има да им казва толкова много неща. Те гледаха изписаната по лицето му мъка, която той не можеше да изкаже, и сърцата им се късаха. Когато му казаха, че са откупили къщата с мушмулата и искат да го приберат при тях, в Треца, той отвърна „да, да!“ с очи, които отново заблестяха, дори направи опит да се усмихне, ала това бе усмивка на човек, който е престанал да се смее или се смее за последен път, та ти пробожда сърцето като с нож. Така се случи и с Малаволя, когато в понеделника се върнаха с каруцата на компаре Алфио, за да приберат дядо си и не го намериха.

Припомняйки си всичко това, те пускаха лъжиците си и премисляха, премисляха станалото, а то им се струваше толкова мрачно, сякаш бе забулено със сянката на мушмулата. Братовчедката Ана идваше от време на време да попреде с дружките си, ала косата й беше вече побеляла; тя разправяше, че престанала да се смее, просто не й оставало време — нали цялото семейство лежеше на нея, пък трябваше да се грижи и за Роко, по цял ден ходеше да го търси къде ли не — из улиците или в кръчмата, и да го завръща към къщи като теле, което се е загубило. И от семейство Малаволя се бяха загубили двамина, та Алеси се мъчеше да си представи къде ли са, къде ли скитат по опалените от слънцето и потънали в прах пътища; минало бе много време и те никога нямаше да се върнат.

Не щеш ли, късно една вечер кучето залая пред вратата и самият Алеси, като отиде да отвори, не можа да познае Нтони, който се бе върнал и стоеше с торба под мишницата — толкова се беше променил, — целият потънал в прах и брадясал. Когато влезе и се сви в един ъгъл, те не посмяха дори да му се зарадват. Сякаш не беше същият и оглеждаше стените, като да ги виждаше за пръв път; дори и кучето лаеше по него, защото не го познаваше. Сложиха на коленете му една паница — беше гладен и жаден, — а той заби нос в нея и изсърба мълчаливо чорбата, сякаш не бе слагал нищо в устата си цели осем дни; на другите не им се ядеше — толкова им беше мъчно. След като се нахрани и си поотдъхна, Нтони взе торбата си и стана да си върви.

Алеси не смееше да му каже нищо, защото брат му изглеждаше съвсем променен. Ала като видя, че посяга към торбата, сърцето му се сви от мъка, а Мена прошепна плахо:

— Отиваш ли си?

— Да! — отвърна Нтони.

— Къде ще отидеш? — запита Алеси.

— Не знам. Дойдох да ви видя. Но тук дори чорбата ми загорча като отрова. Пък и не мога да остана, всички ме познават, затова се отбих по това време. Ще отида някъде далеч оттук, където си намеря работа и където никой не ме знае.

Другите не смееха да гъкнат, сърцата им се свиваха от мъка, ала разбраха, че той е прав. Нтони стоеше на вратата, оглеждаше се на всички страни и не се решаваше да си тръгне.

— Ще ви обадя къде съм — рече най-сетне той, а като излезе на двора, спря под мушмулата и запита в тъмното: — А дядо?

Алеси не отвърна, Нтони помълча и запита отново:

— Ами Лия? Не я видях тук.

Напразно почака да чуе отговор, сетне добави с треперещ глас, сякаш му беше студено:

— И тя ли умря?

Алеси пак не отговори; тогава Нтони, който стоеше под мушмулата с торба в ръка, понечи да седне, защото краката му се подкосиха, ала се изправи и промълви:

— Сбогом! Сбогом! Видяхте ли, че трябва да се махна оттук?

Ала преди да се махне, му се щеше да обиколи къщата, за да разбере дали всичко е така, както беше и преди; но след като бе имал смелостта да я напусне, да намушка дон Микеле с нож и да си навлече толкова беди, сега не се осмеляваше да тръгне от стая в стая, без да го поканят. Алеси разбра всичко по очите му, накара го да влезе в обора, уж да му покаже телето, купено от Нунциата — то беше угоено, с лъскав косъм, — и квачката с пиленцата, които лежаха в един ъгъл; после го заведе в кухнята — там бяха направили нова пещ; показа му и съседната стая, където спеше Мена с децата на Нунциата, а те приличаха на Мена, като да бяха нейни. Нтони гледаше, кимаше с глава и казваше:

— И дядо щеше да вземе теле, тук лежаха квачките, там спяха момичетата, когато и другата…

Той млъкна изведнъж и се огледа с овлажнени очи. В това време по улицата мина Зурлата, която гълчеше Брази Чипола, та Нтони се обади:

— Тая си намери мъж; като престанат да се карат, ще се приберат в къщи и ще си легнат.

Другите замълчаха; в цялото село цареше тишина, нарушавана от време на време от хлопването на някоя врата. Тогава Алеси се престраши и рече:

— Тоя дом е и твой дом. От теб зависи дали ще останеш. Леглото ти е там, в съседната стая.

— Не! — отвърна Нтони. — Ще се махна оттук. Там беше постелята на мама, нали като исках да се махам оттук, прогизваше от нейните сълзи. Спомняш ли си как си говорехме вечер, когато соляхме аншоата? Нунциата обясняваше гатанките, там бяха и мама, и Лия, луната грееше, из цялото село се носеше глъч, сякаш всички бяхме едно голямо семейство. Тогава не разбирах нищо и не исках да остана в къщи; сега проумях много работи, а ще трябва да се махна.

Изрече това с поглед, забит в земята, с наведена глава. Тогава Алеси пристъпи и го прегърна.

— Сбогом — повтори Нтони. — Виждаш ли, че съм прав? Не мога да остана тук. Сбогом! Прощавайте!

И тръгна с торбата под мишница; сетне, като стигна потъналия в мрак и опустял площад — нали всички врати бяха затворени, — той се поспря да чуе дали ще хлопнат вратата на къщата с мушмулата, а кучето продължаваше да лае по него, сякаш да му напомни, че стои сам насред селото. Единствено морето, там долу, край скалите, продължаваше да му нашепва едно и също, защото и морето си няма дом, то е на всички, които се вслушват в гласа му, по целия свят, и там, където изгрява слънцето, и там, където то залязва; ала все пак в Ачи Треца гласът му е малко по-особен, човек може да го познае веднага по това как гъргори между скалите, та му се струва, че долавя глас на приятел.

Нтони се спря насред улицата, за да огледа селото, което бе потънало в мрак, сякаш сърце не му даваше да се раздели с него сега, когато бе успял да проумее всичко; сетне приседна на зида край лозето на масаро Филипо.

Седя така доста време, премисляйки много неща; гледаше потъналото в мрак село и слушаше морето, което продължаваше да мърмори някъде долу. Седя така, докато почна да долавя познати шумове: гласове на хора, които се викаха от врата на врата, хлопане на прозорци, стъпки по тъмните улици. Край брега, в долния край на площада, замъждукаха фенери. Нтони вдигна очи, за да погледне Тримата влъхви, които грееха ярко, и зорницата, вестителка на зората, както ги бе гледал толкова пъти. После пак наведе глава и се замисли за това, дето го бе сполетяло. Морето почна да избледнява, Тримата влъхви гаснеха, а къщите изплуваха една по една из тъмните улици — бяха със затворени врати, но той можеше да познае всяка една; само фенерчето пред дюкяна на Пицуто още светеше, а край него се въртеше Роко Спату с ръце в джобовете и кашляше и плюеше. „След малко чичо Санторо ще отвори вратата — рече си Нтони, — ще се свие пред прага и ще започне работния си ден.“ Сетне се обърна и погледна морето; по него играеха бакърени отблясъци и беше осеяно с лодки — те също бяха почнали работа. Тогава той вдигна торбата си и рече:

— Време е да вървя, защото след малко улиците ще се изпълнят с хора. Ала все пак пръв от всички започна деня Роко Спату.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.